Douglas Preston – Lincoln Child

ÁTJÁRÓ A MÚLTBA

Douglas Preston

Lincoln Child

ÁTJÁRÓ A MÚLTBA

A mű eredeti címe

The Cabinet of Dr. Leng

Copyright © 2023 by Splendide Mendax, Inc. and Lincoln Child

This edition published by arrangement with Grand Central Publishing,
a division of Hachette Book Group, Inc., USA.

All rights reserved.

Hungarian translation © Kajsza Krisztina

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KAJSZA KRISZTINA

Szerkesztette

KISS BERNADETT

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISSN 1416-7026

ISBN 978 963 452 929 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

DOKTOR LENG NEMSOKÁRA FOGAD…

1. fejezet

A por és a szénfüst nehéz fátylán átszüremkedő reggeli napfény erőtlenül ragyogta be a Broadway és a Hetedik sugárút közötti útkereszteződést. A széles, kátyús földutat keményre döngölték a lópaták, a szekerek és a stráfkocsik, olyan tömör volt, mintha cementből készült volna – leszámítva a villamossínek körüli sáros területeket és a trágyába süppedő lókikötő oszlopokat.

Az útkereszteződés a Longacre nevet viselte. A gyorsan növekvő város peremvidékének számító terület a fuvarozás központjává vált, ahol lóistállók és kocsigyártó műhelyek sorakoztak.

Ezen a különösen csípős reggelen a Longacre, a sugárút és a belőle nyíló utcák néptelenek voltak, leszámítva néhány arra haladó gyalogost vagy lovas kocsit. Így senki sem figyelt fel arra az alacsony sötét hajú, fiatal nőre, aki szokatlan szabású és anyagú lila ruhájában kilépett egy sikátorból, és hunyorogva, a homlokát ráncolva körülnézett.

Constance Greene megtorpant, és hagyta, hogy a rátörő első benyomások érzelmi vihara kissé elcsituljon. A látvány, a zajok és a szagok váratlanul ezernyi emléket hoztak vissza a gyermekkorából; ezek az emlékképek olyan távoliak voltak, hogy szinte maga sem tudta, hogy még élnek benne. A város szaga volt az, ami a legelső és a legerősebb benyomást tette rá: a föld, az izzadság, a lótrágya, a szénfüst, a vizelet, a bőr, a sült hús és az ammónia szúrós szaga keveredett a levegőben. Ezután következtek azok a tárgyak, amelyeket valaha maguktól értetődőeknek talált – a távíróoszlopok hosszú sora; a gázlámpák az utcasarkon; a járdákon vagy a járdák mellett álló fogatok; a szegénység mindenütt jelen lévő nyomai. Minden egy gyorsan növekedő városról árulkodott, amely alig tud lépést tartani önmagával. Különös módon a modern Manhattan duruzsoló zaja hiányzott neki a legjobban: az autóforgalom moraja; a taxik dudálása; a kompresszorok, turbinák, légkondicionáló berendezések zümmögése; a metrószerelvények föld alatti dübörgése. Ehelyett viszonylagos csend volt: patakopogás, kiáltások, kurjantások, nevetések; egy-egy ostorcsattanás; a közeli mulatóból egy bádoghangú zongora hamis hangjai. Annyira hozzászokott ahhoz, hogy Manhattant függőleges acélkanyonnak lássa, hogy nehezen tudta feldolgozni az elébe táruló látványt: ameddig a szem ellátott, mindent besütött a nap, és a legmagasabb épület maximum három-négy emeletes volt.

Pár perc elteltével Constance mélyet sóhajtott, aztán délnek fordult.

Hamarosan elhaladt egy csapnivaló étterem ütött-kopott bejárata előtt, amelynek cégére ökörfarokpörköltet, cserépben sült borjújavát és sertéslábat kínált savanyú káposztával öt centért. Előtte egy rikkancsfiú állt a hóna alatt egy halom újsággal, és tiszta, éles hangon jelentette be a nap főbb híreit. Constance lassan elsétált előtte, és nézte, amint a fiú reménykedve feléje nyújt egy példányt. Megrázta a fejét, és továbbment, de csak azután, hogy megnézte a dátumot: 1880. november 27., kedd.

1880. november. A húga, Mary, jelenleg 19 éves, a Delancey Street-i leányszállón él, és szinte halálra dolgozza magát a Misszióstelepen. Tizenkét éves öccse, Joseph pedig hamarosan letölti a börtönbüntetését a Blackwell-szigeten.

Egy bizonyos orvos pedig csak nemrég kezdte meg szörnyű, gyilkos kísérleteit.

A gondolattól, hogy még élnek, a szíve hevesebben kezdett dobogni. Talán még időben érkezett.

A köpönyege alá nyúlt, és érezte az antik tőre megnyugtató keménységét, majd megtapogatta a nyolcszázötven dollár értékű korabeli bankjegyeit. Kicsit kilépett, és megindult a Herald Square irányába, ami egy jobb hírű városnegyednek tűnt.

Déli irányba haladva jó néhány háztömbbel arrébb felfedezett egy divatszalont, ahol a méretre készített öltözékek mellett konfekcióruhákat is árultak. Egy óra múlva kijött a divatházból egy bolti segéd kíséretében, aki egy kalapdobozt és két hatalmas szatyrot cipelt. A hosszú lila ruha helyett most egy elegáns, pávakék selyemből készült fehér fodros tornűrruhát viselt hozzá illő főkötővel és nehéz, derékig érő kabáttal. Ahogy gyorsan kilépett a járdára, a ráirányuló pillantások inkább elismerőek, mint kíváncsiak voltak. Constance várakozott, miközben az eladó leintett egy könnyű, egyfogatú bérkocsit. A kocsis épp le akart szállni a bakról, de Constance saját maga nyitotta ki az ajtót, és – magas szárú gombos cipőjét a lábtartóra helyezve – könnyedén beugrott.

A kocsis felvonta a szemöldökét, aztán visszaült a helyére, miközben az eladó betette a kalapdobozt és a szatyrokat a konflis belsejébe.

– Hová, asszonyom? – kérdezte a férfi, és megragadta a gyeplőt.

– A Fifth Avenue Hotelbe – felelte Constance, és odanyújtott neki egy egydolláros bankjegyet.

– Igenis, asszonyom – mondta a sofőr, miközben zsebre vágta a pénzt. Aztán szó nélkül ösztökélni kezdte a lovát, és a fiáker egy perc múlva már bele is veszett a déli forgalom hömpölygésébe.

Tucatnyi háztömb mellett haladt el, mire végre megérkezett az úti céljához: a pazar, márványból és téglából épült ötemeletes palotához, mely egy egész épülettömbnyi helyet foglalt el a Madison Square-rel szemben. A bérkocsi a szálloda bejárati oszlopcsarnoka előtt állt meg.

– Hó, Gazember! – kiáltott fel a kocsis.

Constance kinyitotta a tetőn lévő apró csapóajtót.

– Volna szíves megvárni? – kérdezte Constance.

A férfi lepillantott rá a magasított üléséről.

– Természetesen, hölgyem – felelte, majd kinyitotta az ajtót, mire Constance kiszállt.

Rögtön ott termett két ajtónálló, akik megragadták a csomagjait és a kalapdobozát. Constance egy pillanatot sem habozott, hanem sebesen megindult a korinthoszi oszlopok alatt, és keresztülment a hall vörös-fehér márványpadlóján.

Miután elhaladt egy fodrászat, egy távíróhivatal és egy étterem mellett, megtalálta a fából faragott, fényesre polírozott recepciós pultot. Mögötte egyforma libériába öltözött férfiak álltak. Az egyikük odalépett hozzá.

– A hölgyszalont keresi, asszonyom? – kérdezte hódolatteljesen. – Az első emeleten megtalálja.

Constance megrázta a fejét.

– Egy szobát szeretnék kivenni.

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Kegyednek és a férjének?

– Egyedül utazom.

A férfi tekintete alig észrevehetően megváltozott.

– Értem. Attól tartok, asszonyom, hogy szinte az összes standard szobánk foglalt.

– Akkor egy lakosztályt kérnék – felelte Constance.

A szálloda magas, boltíves előcsarnoka visszaverte a fekete-fehér kockás márványpadlón végighaladó vendégek csevegésének és lépteinek zaját, így alig hallotta a portás hangját.

– Nagyszerű, asszonyom.

A férfi a mögötte lévő falba süllyesztett polcok felé fordult, az egyikből kivette a bőrkötésű vendégkönyvet, és kinyitotta.

– Két kiadó lakosztályunk van a harmadik emeleten, illetve az elsőn több is van, abban az esetben, ha nem szívesen használja a függőleges vasutat.

– A micsodát?

– A függőleges vasutat. A szálloda minden emeletén megáll.

Constance rájött, hogy a liftről beszél.

– Remek. Az első emeleten tökéletesen megfelel.

– Szeretne egy pillantást vetni a…

– Ha volna szíves a legjobb lakosztályt a rendelkezésemre bocsátani.

Constance a legszívesebben felsikított volna. November 27-e volt. Most, hogy tudta: még időben érkezett a húga megmentésére, minden efféle csip-csup ügyre fordított perc egy örökkévalóságnak tűnt.

A szállodaigazgató túlságosan jól nevelt volt ahhoz, hogy bármiféle megjegyzést tegyen a kuncsaftja türelmetlenségére.

Felcsapta a vaskos vendégkönyvet, és belemártotta a tollát a közeli tintatartóba.

– Nagyszerű, asszonyom. Van egy pompás saroklakosztályunk szalonnal, hálószobával, öltözőszobával és fürdővel. – Felemelte a tollát, aztán folytatta: – Az ár hat dollár éjszakánként vagy harminc dollár egy egész hétre. Mennyi időt szándékozik nálunk tölteni?

– Egy hetet.

– Szolgálók?

– Tessék?

– A szolgálóiról kérdeztem. Hányan utaznak kegyeddel, asszonyom?

– Egy se… Akarom mondani, kettő.

– Tehát kettő. Remek. Ők majd a cselédszálláson kapnak helyet. Teljes ellátással, ugye?

Constance, aki egyre jobban feszengett, bólintott.

– Megtudhatnám a nevét, asszonyom?

– Mary Ulcisor – felelte Constance egy pillanatnyi habozás után.

A férfi belefirkantotta a vendégkönyvbe.

– Akkor harmincöt dollár és ötven cent lesz.

Constance négy tízdolláros bankjegyet adott át neki. Megfordult, és két hordárt pillantott meg, akik türelmesen várakoztak a bevásárlószatyraival.

– Felvitetné ezeket a lakosztályomba? – kérdezte a szállodaigazgatót, amikor az odanyújtotta neki a visszajárót. – Majd később visszajövök a… szolgálóimmal.

– Ez csak természetes.

Constance mindegyik hordárnak adott egy negyeddollárost, az igazgatónak pedig egy egydollárost.

A férfinak a meglepetéstől elkerekedett a szeme, de hálásan elfogadta.

A hallból visszament a főbejárathoz, és csak annyi időre állt meg az újságosstandnál, hogy elvegyen egy Manhattan-térképet.

A kocsis a konflisával odakint a portikusz alatt várakozott a poros és zajos sugárúton. Miközben Constance közeledett felé, alaposan szemügyre vette. A negyvenes évei közepén járhatott; nehézkes testalkatú volt, de inkább izmos, mint köpcös. A hideg ellen védő uniformisa tiszta volt; a modora kifogástalan, de szögletes állkapcsa és ferde orrnyerge arról árulkodott, hogy szükség esetén tudja, hogy védje meg magát.

Odasétált hozzá.

– Szeretne még egy kis pénzt keresni?

– Arra mindig készen állok, hölgyem.

Igencsak hallható volt az ír kiejtése. Cork megye, találgatta magában Constance, ez talán még jól jöhet.

– El kell mennem az alsóvárosba.

– Melyik részébe, asszonyom?

Constance kinyitotta az imént vásárolt térképet, megkereste a kérdéses útkereszteződést, és megmutatta a férfinak.

– Már megbocsásson, hölgyem – felelte a férfi –, de ez valami tévedés lesz.

– Szó sincs semmiféle tévedésről. Felveszek valakit ott, és rögvest idehozom.

A kocsis arcán némi zavarral vegyes aggodalom tükröződött.

– Az nem úrihölgyeknek való hely, asszonyom.

– Ezért van szükségem valakire, aki szükség esetén feltalálja magát. És akinek – folytatta, miközben keltatudását próbálta felidézni – liathróidí cruach, vagyis acélból vannak a tökei.

A férfi meglepetésében eltátotta a száját, de hallgatott. Constance az erszényéből két ötdollárost vett elő és a férfi elé tartotta – meg sem próbálta rejtegetni, hogy tőr is van nála.

– További tíz dollár vár magára abban az esetben, ha biztonságban visszahoz bennünket – ígérte.

A férfi füttyentett egyet.

– Tehát nem ijed meg a vér látványától?

– Reggeli után nem.

– Hát akkor… – mondta a férfi, miközben nevetve eltette a pénzt – Szálljon be! Willy Murphy még soha életében nem futamodott meg semmi elől. – Majd kissé pimaszul rákacsintott. – Abban az esetben, ha netalán a túlvilág felé tartanék, jobb szeretném, ha egy tízdollárossal a zsebemben találnának rám.

– Ha netalán odatartana – felelte Constance, miközben az egyik portás besegítette a kocsiba –, szívesen elkísérem az úton.

A kocsis ismét felnevetett, és hitetlenkedve rázta a fejét. Aztán elhúzta a riglit, bezárta az utasfülkét, majd suhintott egyet az ostorral, hogy ösztönözze Gazembert, aki ügetve megindult.

2. fejezet

Miközben a konflis végiggördült a Broadwayn, Constance hátradőlt az apró fülkében. A kopott bőrülés itt-ott ki volt repedezve, és Constance minden zökkenésnél érezte, hogy belé fúródnak a kárpitból kiálló rugók.

Úgy becsülte, hogy körülbelül két és fél órája érkezett meg. Eszerint kora délután lehet. Remek: minél korábbi napszakban éri el az úti célját, annál kevésbé lehet veszélyes a hely.

Biztonságban érkezett meg ebbe a korba és erre a helyre. Félóra múlva vagy talán még annál is hamarabb újra találkozhat Maryvel. Megszöktetheti, és így megmentheti a nyomorúságtól és a biztos haláltól. A halál gondolatára Constance-nak hevesebben kezdett verni a szíve.

Szinte képtelen volt feldolgozni mindazt, ami az elmúlt huszonnégy órában történt vele. Ha megengedné magának, hogy ezen morfondírozzon, a gondolatai teljesen a hatalmukba kerítenék. Egyetlenegy dologra kell koncentrálnia: a húga megmentésére.

A Tizennegyedik utcán megtett rövid útszakaszon, mielőtt a konflis újra délkeletnek fordult volna, Constance behunyta a szemét. Gyakorlottan hagyta, hogy az őt körülvevő hangok és benyomások minél jobban eltávolodjanak tőle, megszabadította az elméjét minden felesleges gondolattól. Amikor újra kinyitotta a szemét, a bérkocsi éppen keresztülhajtott az East Houston Streeten, és a Tizennegyedik sugárútról már rátértek a Bowery Streetre. Két ujját a csuklójára téve megtapintotta a pulzusát: hatvannégy.

Ennyi pont elég.

Most újra magához engedte a külvilágot. Az utcakép drámaian megváltozott a Fifth Avenue Hotel előkelő környezetéhez képest. Itt a fiákereket ócska szekerek váltották fel viharvert kerekekkel, olajfoltos ponyvákkal leterített rakterekkel. A járdákat és az utakat ellepő gyalogosok durva anyagból készült mellényt és kabátot viseltek. Constance kevés nőt látott. Az ápolatlannak tűnő férfiak kalapot vagy sapkát tettek a fejükre. Az Ötödik sugárút széles útburkolatát macskakövek váltották fel, érezte, hogy a konflis lassítani kezd. Egy pillanattal később bekopogtak a kocsi tetején.

Constance felnyúlt, kinyitotta a tetőn lévő apró ajtót, és kiszólt:

– Igen?

A kocsis, Murphy feje jelent meg a nyílásban. A sapkája fülvédője teljesen le volt húzva.

– Elnézést, hölgyem, de inkább nem hajtanék keresztül a Misszióstelepen.

– Persze. Kérem, húzódjon le az út szélére pár percre.

Amíg a kocsi várakozott, Constance a korábban vásárolt várostérképet tanulmányozta.

– Azt javaslom, hogy forduljon nyugatnak a Canal Street felé, aztán délnek a Center Street irányába.

– Azután pedig… balra a Worth Streetre?

– Pontosan. Meg tudja oldani?

– A sarkon befordulok.

– Remek. És lenne még valami, Mr. Murphy…

– Igen, asszonyom?

– Ha valami zűr lenne, nem kell visszavinnie bennünket a hotelig. A Union Square is megteszi. Nem szeretném, ha belekeveredne valami olyasmibe… ami esetleg bajba sodorná. El kell hoznom onnan egy barátnőmet, hogy biztonságba helyezhessem.

– Már elnézést, asszonyom, de ha dologházba zárták, annak csak van valami oka.

– Pechjére sötétedés után az utcán tartózkodott, és a rendőrség lecsapott rá az éjszakai pillangók utáni razzia közben.

– A teringettét, akkor biztos nem fogják egyhamar kiengedni!

Ahogy egyre közelebb kerültek ahhoz, hogy bűntársakká váljanak, úgy lett a kocsis egyre bizalmasabb, félretette a finomkodást.

– Majd ugyanúgy meggyőzöm őket, ahogy magát is meggyőztem. Kérem, kétszer kopogjon, ha megérkeztünk – mondta Constance, azzal becsukta az apró csapóajtót.

A konflis megindult, és Constance újra hátradőlt. Tisztában volt azzal, hogy bár a hangja magabiztosan cseng, legbelül a legkevésbé sem nyugodt. A ló patájának minden egyes koppanásával egyre közelebb került a régi emlékeihez. Ahogy a környék mind piszkosabbá és szegényesebbé vált, Constance-nak rég elfeledett szagok csapták meg az orrát: olcsó sütemények, borjúláb és párolt osztriga illata. A nyomdafestéké, melyet már előkészítettek a másnapi lapok kinyomtatásához, a szénfüst fanyar bűze. És a hangok, az utcai árusok kiabálása: „Tessék, tessék, jó portéka, egynek sincsen maradéka!” A gyerekek éneke, akik boldogan, a nyomorukkal mit sem törődve ugróiskolát játszottak.

Johnny adott szamócát,

Johnny adott körtét,

Johnny adott egy tallért,

és a lépcsőn csókot kért.

Aztán a konflis a Center Streetről ráfordult a Worth Streetre, és ekkor újra megváltozott a környék – még rosszabb lett. Constance úgy érezte, mintha valami láthatatlan fátylon keresztül egy szürreális világba került volna. A levegő sűrű, zsíros füstökkel volt teli, melyek a környék számtalan illegális cserzőműhelyéből származtak. Hirtelen abbamaradt a gyerekek éneke és az utcai árusok kiáltozása. Miközben a sűrű, füstös levegő miatt korai alkony szállt a városrészre, Constance új hangokra lett figyelmes: kétségbeesett, fájdalmas nyöszörgésekre; felmordulásokra és átkozódásokra; az utcalányok kacagására és visítozására.

Régóta elfojtott emlékek idéződtek fel benne.

A fiáker befordult a sarkon, majd imbolyogva megállt.

Két koppantás, majd a csapóajtó résnyire kinyílt.

– Hadd tegyem fel a szemellenzőt Gazemberre, asszonyom – mondta Murphy kissé ideges hangon.

Constance felkészült. A zsebébe csúsztatta a kezét, ahol a pénze és a tőre lapult. Egy pillanattal később az ajtó zörögve kinyílt, és Murphy felé nyújtotta az egyik kezét, hogy kisegítse. A másik kezében egy faburkolatú fémpálcát tartott.

– Ne ijedjen meg, hölgyem! Csak a régi sétabotom.

Próbált könnyed hangnemet megütni, de nem igazán járt sikerrel, a tekintete ide-oda járt. Constance-nak feltűnt, hogy olyan a tartása, mintha bármelyik pillanatban valami támadástól tartana. Kétségtelenül azt kívánta, bárcsak a város felső részében maradt volna. Ugyanakkor az is nyilvánvaló volt, hogy ha már elhozott egy hölgyet egy ilyen helyre, akkor nem hagyja magára, ha esetleg bajba kerül.

Constance ezekkel a gondolatokkal a fejében lépkedett előre, majd felemelte a tekintetét, önkéntelenül is megtorpant, és szinte elakadt a lélegzete.

3. fejezet

Egy sarkon szálltak ki. Előttük, a háztömb túlsó végénél öt sáros utca kusza kereszteződése következett. Négy utca sűrűn be volt építve málladozó téglákból épült házakkal, melyeknek felső szintjei veszélyesen a járda felé dőltek. Az ötödik utcánál egy apró tér volt, ahol a városi kút állt. Körülötte bűzölgő, sáros pocsolya, amelybe mindenféle szemetet és mocskot beledobáltak. Itt-ott még látható volt néhány, az előző századból itt maradt rozzant faépítmény. Az utcákon tyúkok kapirgáltak és sertések dagonyáztak. Az ablakok mindenhol be voltak törve. Némelyiket viaszospapírral beragasztották vagy bedeszkázták, de a legtöbbjük ki volt téve a természeti elemeknek. A sötét bolthelyiségek fölött nem lógtak cégtáblák, az egykori boltok pálinkafőzdékké, kocsmákká, bordélyházakká alakultak át. Az ajtókban hurutot vagy sárga dohánylét köpködő részeg férfiak lebzseltek. Nők is voltak az utcán: az alkoholtól félájultan hevertek, vagy pedig kuncsaftokat próbáltak magukhoz csalogatni azzal, hogy a szoknyájukat felhajtva, vagy a keblüket felfedve közszemlére tették a portékájukat.

Az ereszcsatornánál egy csapat fiúcska játszott újságból hajtogatott papírcsónakokkal.

Ez volt az Öt Csomópont – New York legrosszabb nyomornegyedének a legborzasztóbb útkereszteződése. Constance számára ez a látvány kétszeresen is sokkoló volt, mivel személyes tapasztalat is kötötte ehhez a helyhez. Közel másfél évszázaddal korábban, éhes, fagyoskodó, rongyokba burkolózott kislányként ő maga is ugyanezeken az utcákon futkározott, és ugyanezeket a dolgokat látta.

– Hölgyem – hallotta a kocsis hangját, miközben érezte, hogy a férfi kissé megszorítja a könyökét –, jobb lesz, ha iparkodunk.

A közelben játszó fiúkhoz fordult, elővett egy ezüstérmét a zsebéből, megvillantotta, aztán újra eltette. A gyerekek vágyakozva bámulták.

– Ez a tietek lesz, ha a visszatértünkkor a kocsi a lóval együtt még mindig itt fog állni.

Constance újra az emlékek viharos forgószelével küzdött, ami ettől látványtól támadt benne. Erősnek kell maradnia Mary érdekében – később majd átadhatja magát ezeknek az érzéseknek, ha már biztonságba helyezte őt.

Murphy ment elöl. Constance nyílegyenesen, maga elé nézve követte, mit sem törődve az útpadkát és a járdát ellepő sárral és mocsokkal. Meg sem hallotta a férfiak elismerő füttyentéseit, a többi nő hurrogását és káromkodását, akik látva elegáns szabású ruháját és finom arcbőrét, konkurenciát sejtettek bennne. Vonakodott attól, hogy bepillantson az utcáról nyíló sötét, kanyargós sikátorokba, melyekben vádliig ért a sár, az eget a szárítóköteleken lógó ruhák takarták el, és keménykalapos férfiak strázsáltak a föld alatti bűnbarlangok bejáratainál. Ezek a sikátorok sajátságos szagokat bocsátottak ki magukból, melyek túlságosan undorítóak voltak ahhoz, hogy Constance figyelmen kívül hagyhassa őket: a rothadó hús és a szennyvíz bűze – megannyi fertőzésveszély.

Megbotlott egy macskakőben, de máris a könyökén érezte Murphy segítő kezét. Időközben a háztömb közepéhez értek, és ekkor tőlük balra megpillantották a dologház régi épületét repedezett, koromfoltos homlokzatával, rácsos ablakaival.

Mary odabent volt. Mary. Constance magában egyfolytában ismételgette a húga nevét, mint valami mantrát.

Az utca túloldalán lévő másik hatalmas építményre pillantott, amely valamivel jobb állapotban volt, mint a szomszédai. Valaha itt állt az Old Brewery, New York hírhedt bérkaszárnyája, levegőtlen, ablaktalan lakásaival. A bejárataiknak olyan neveket adtak, mint Tolvajbarlang, Gyilkosok folyosója, Hirtelen halál kapu. De egy női misszionárius társaság lebontatta, és a helyébe létrehozta az Öt Csomópont Misszióstelepet a rászoruló nők és gyermekek számára. Constance jól ismerte az épületet, árva gyerekként sokszor koldult kenyeret a konyha Baxter Streeten lévő bejáratánál. Maryt voltaképpen a Misszióstelepen kellett volna elszállásolni, de korrupt érdekekből őt és sokan másokat átköltöztették az út túloldalán lévő dologházba, hogy olcsó munkaerőhöz jussanak. Mary minden idejét a dologházban töltötte, és napi tizenhat órákat dolgozott a zsúfolt, tetvekkel fertőzött helyiségekben.

Ezek a gondolatok csak még jobban megacélozták a lelkét. Murphyre pillantott, aki biccentett, hogy készen áll. A kezét a sárgaréz ajtógombra helyezte, és elfordította. De hiába.

– A hétszázát! – kiáltott fel. – Zárva van.

A férfi be akart kopogni, de Constance lefogta a kezét. Kivett egy hajtűt a főkötőjéből, majd az ajtóhoz hajolt, és beillesztette a zárba. Pár pillanat múlva egy kattanás hallatszott, majd hátrább lépett a kopott, horpadt ajtógombtól.

– Hogy vesszek meg! – kiáltott fel ismét a kocsis.

– A meglepetés a bevetés fontos eleme. Egyetért velem?

Murphy bólintott.

– Ebben az esetben csak ön után.

A kocsis ismét megragadta az ajtógombot, a másik kezében pedig szorosan fogta a botját. Egy gyors mozdulattal kinyitotta az ajtót, és belépett az épületbe. Constance követte, majd becsukta maga mögött az ajtót, és gyorsan körbepillantott.

Az előcsarnokot egy fából készült hosszú pult osztotta ketté, amelynek egy része felnyitható volt. Akkor használták, ha látogató érkezett, akárcsak a bankokban. Jobbra és balra ajtók voltak, amelyek további tágas, magas, préselt ónmennyezetű helyiségekbe vezettek. A levegőben a vizelet és a lúg átható szaga terjengett. A helyiségek sarkában kupacokban állt a csirketoll és az osztrigahéj.

A pult mögött egy férfi ült, akinek csak a felsőteste látszott. Kopott kabátot és piszkos gallérú inget viselt, mely a nyakánál ki volt gombolva.

Egy krepp-papírból készült karszalagot viselt, a körme pedig fekete volt az alatta felhalmozódott piszoktól.

A homlokáról hátratolta tintafoltos sapkáját, és hol Constance-ra, hol Murphyre pillantott.

– Mit jelentsen ez? Kik maguk?

– Mary Greene miatt jöttünk – mondta Constance, és eggyel előrébb lépett.

– Vagy úgy… – mondta a férfi, akit látszólag hidegen hagyott Constance jómódú megjelenése és zárfeltörési képessége. – És mi dolguk lenne vele?

– Ahhoz magának semmi köze. Látni szeretném Maryt, mégpedig azonnal.

– Á, valóban? „Látni szeretné.” Mit gondol, hol vagyunk: az állatkertben?

– A szagok alapján azt mondhatnánk, hogy igen – szólt közbe Murphy.

A lehető leggyorsabban. Constance a zsebébe nyúlt.

– Hadd magyarázzam el. Lehetősége van csekély munkával egy szép kis summára szert tenni. Menjen, és keresse meg Mary Greene-t! Hozza ide, és cserébe húsz dollárt kap.

Azzal megmutatta neki a pénzt.

A férfi szeme elkerekedett koromtól piszkos arcában.

– Tehát Nellie Greene, ugye? Az ördögbe is, miért nem azzal kezdték, hogy pénz is van a dologban. Adják csak ide, és máris hozom Nellie Greent – mondta, és a pulton keresztül kinyújtotta a kezét.

Constance visszatette a pénzt a zsebébe.

– Marynek hívják, nem Nellie-nek.

Murphy egy lépést közeledett az írnok-börtönőrhöz.

– A pénzt majd később – figyelmeztette megvillantva a botját.

– Nem, barátocskám – felelte a férfi, és kérőn kinyújtotta a tenyerét. – Most.

– Előbb adja ki a lányt! – felelte Murphy fenyegető hangon.

Csönd lett, amit végül a pult mögött lévő férfi tört meg:

– A keresztanyám térdkalácsát se adnám ki maguknak!

– Kapzsi gazember! – üvöltötte Murphy, miközben a pulthoz ugrott, megragadta a férfi ingét, és szó szerint a magasba emelte. A torkaszakadtából ordító portás egy henteskést tartott a pult alatt. Megragadta, és azzal próbálta megszúrni Murphyt.

Constance a két férfi dulakodását kihasználva beslisszant a bal oldali helyiségbe. Eredetileg kápolna lehetett, de most az ablakain rácsok voltak, és a padok helyett tábori ágyak sorjáztak, köztük pedig szalma volt a földre szórva. Szörnyű hideg volt. A matracok olyan vékonyak voltak, hogy teljesen kirajzolódott az alattuk lévő fémváz. Az ágyak alatt rongyok és viseltes, piszkos ruhadarabok hevertek. Ahol a vakolat lemállt a falakról, ott a kiálló léceket újságokkal és olajpapírral fedték le.

Annyira szerette volna megtalálni a húgát, hogy szinte őrültként rohant be egy másik szobába, mely tele volt szennyes ruhákkal és mosóteknőkkel. Innen egyenest a következőbe futott, ahonnan valamiféle csattogás és zúgás hallatszott. Egy hatalmas, homályos teremben két sorban lányok és asszonyok ültek piszkos köpenyben valami fejőszékhez hasonlatos alkalmatosságon. Mindegyik előtt egy lábpedállal működtetett mechanikus szövőszék állt.

Lassan alábbhagyott a zümmögés. Egymás után állították le a gépeiket, és némán Constance felé néztek.

Ahogy Constance közeledett hozzájuk, kétségbeesetten kutatva a húga arca után, a helyiség túlsó végéből egy egyenruhás férfi indult el felé gumibottal az övében, öles léptekkel. Szegecses csizmája hangosan kopogott a fapadlón.

– Mi folyik itt? Ki maga?

Constance sarkon fordult, és kirohant az ajtón. Miközben az előcsarnok felé futott, elővette a tőrét. Amikor odaért, látta, hogy Murphy a földre szorította a portást, aki nyöszörgött és rimánkodott, a kése pedig a földön hevert.

Ebben a pillanatban nagy zajjal kicsapódott az előcsarnok túloldalán lévő ajtó, és egy nő masírozott be.

– Azonnal hagyják abba! – kiáltotta, miközben odaviharzott hozzájuk. Éles hangja szinte hasította a levegőt.

Magas, csontsovány testén hosszú, barna, állig begombolt ruhát viselt. Éles, okos tekintete volt, és olyan jeges tekintély áradt belőle, hogy a két férfi azonnal abbahagyta a dulakodást.

– Mi ez a vircsaft? – kérdezte, és egyenként végigmérte az előcsarnokban lévőket, végül Constance-ra meredt.

Constance érezte, amint a pengeéles tekintettől szinte megfagy a vér az ereiben.

– Mary Greene-ért jöttünk – mondta, még mindig a tőrét markolászva. – És így vagy úgy, de vele fogunk távozni.

A nő örömtelen kacajt hallatott.

– Csak semmi melodráma, ifjú hölgy.

Aztán a két férfihoz fordult, akik elengedték egymást, és ziláltan, lihegve álltak.

– Royds – förmedt a portásra –, menjen a dolgára!

A férfi elsomfordált, de a válla fölött még egy utolsó, megvető pillantást vetett Murphyre. A nő egy közeli polchoz ment, levett róla egy vaskos főkönyvet, a pultra helyezte, és addig lapozgatta, amíg egy könyvjelzővel megjelölt laphoz nem ért.

– Ahogy gondoltam. Tegnap vitték el.

– Elvitték?

– Igen, a szanatóriumba. Az orvos betegnek találta, és úgy vélte, alaposabb kivizsgálásra van szüksége.

Az asszony rövid szünetet tartott, majd megkérdezte:

– Miért érdekli ez az ügy?

– A családunk barátja.

– Akkor hálásnak kellene lennie. A lakóink közül csak keveseket ér az a szerencse, hogy dr. Leng kezelheti őket.

– Dr. Leng – ismételte meg Constance. Egy pillanatra úgy érezte, mintha a talaj áttüzesedne a talpa alatt, és a föld középpontja felé zuhanna.

– Igen. Nagy áldás volt a számunkra, hogy tavaly nyáron megérkezett hozzánk. Már öt fiatal hölgyet küldtünk át gyógyulni a magánszanatóriumába.

Constance alig bírt megszólalni. A nő továbbra is kételkedő arccal figyelte, majd felvonta az egyik szemöldökét.

– Hol… van ez a szanatórium? – nyögte ki végül Constance.

– Nem áll jogomban megkérdőjelezni dr. Leng szakértelmét. Biztos vagyok benne, hogy elsőrangú klinika – mondta a nő negédesen, de acélkemény hangon. – A páciensek biztonsága érdekében a szanatórium címe szigorúan titkos.

Mintha egy rémálomba csöppent volna, Constance maga felé húzta a könyvet. Azon az oldalon nagyjából egy tucat bejegyzés volt – számos fogvatartott újonnan érkezett, egy pedig kiszabadult, miután letöltötte a büntetését. Egy személy elhunyt tífuszban, és elvitte a hullaszállító, két másikat pedig szanatóriumba szállítottak további megfigyelés végett. A legutóbbi bejegyzés Maryre vonatkozott. November 26-án, hétfőn szállították el. Azaz tegnap. A bejegyzés mellett, még mindig frissen csillogó tintával ott állt az aláírás: E. Leng.

Tegnap. Constance megtántorodott, felemelte a kezét, és vele együtt a tőrét.

A nő – tévesen – ezt a mozdulatot támadásként értelmezte, és így szólt:

– Bármi szörnyűségre is készül, én készen állok arra, hogy a Teremtő elé járuljak – mondta, és dacos, megvető pillantással meredt Constance-ra.

– Már megyünk – szólt közbe Murphy, amikor látta, hogy a nő a vészcsengő felé nyúl. Megragadta Constance karját, és az ajtó felé terelte. Constance ellenkezés nélkül vele ment.

Mielőtt az ajtó bezárult volna mögöttük, Murphy ír akcentussal visszakiabált az időközben visszaérkezett portásnak:

– Hogy jöjjön rád a cifrafosás!

Constance visszatámolygott a fiákerhez. Rá se hederített a bámészkodók gúnyos röhögésére, és az utca bűzét sem érzékelte.

Amikor magához tért, már újra a Canal Streeten haladtak a hotel felé.

A tetőajtó résnyire kinyílt.

– Borzasztóan sajnálom, hölgyem, hogy nem tehettünk többet.

– Mindent köszönök, Mr. Murphy – nyögte ki Constance nagy nehezen. – Mindent megtett, amit csak tudott.

Amikor a fiáker odaért a fedett kocsibeállóhoz, és a portások segítőkészen odasiettek, Constance kopogott a tetőajtón. Murphy kinyitotta. Constance tíz dollárt nyújtott át neki a résen.

– Mr. Murphy? Szeretném tudni, hogy hajlandó volna-e az elkövetkező hetekben kizárólag nekem dolgozni.

– Ahogy kívánja, hölgyem, és hálás köszönetem.

– Nagyszerű. Akkor kérem, holnap reggel kilenckor várjon a fiákersoron.

– Igenis, asszonyom.

– Mr. Murphy? Talán kihasználhatná ezt a napsütéses délutánt arra, hogy egy apró szívességet tegyen nekem.

– Miféle szívességet?

– Javítsa meg ezt a göcsörtös ülést!

A kocsis vigyorogva szalutált.

– Természetesen elintézem, hölgyem.

Miután a tetőajtó becsukódott, Constance kiszállt a kocsiból. Felment a márványlépcsőn, és a bronzajtón áthaladva a tágas hallba ért. Közben maga elé suttogva befejezte azt a gyerekmondókát, amit egy órával korábban hallott – akkor, amikor még teli volt reménnyel:

Visszaadtam a szamócát,

visszaadtam a körtét,

visszaadtam a tallért,

s a lépcsőn lelöktem a gavallért.

4. fejezet

Constance a szalon íves ablaka előtt állva figyelte, ahogy a lámpagyújtók egyenként meggyújtják a gázlámpákat az Ötödik sugárúton. Egy ideig mozdulatlanul nézte, amint az éjszaka lassan elnyelte a várost. A kikötő fölött téli köd gomolygott, amelyben a fiákerek lámpái apró szentjánosbogaraknak tűntek, a Madison Square fényei pedig halvány csillagképeknek.

Constance-ra is rátelepedett a sötétség, és egy ideig képtelen volt racionálisan gondolkodni. Lassan, miközben a sötétségbe meredt, az érzelmei és az értelme újra egyensúlyba kerültek. Először haragot érzett. Vak, haszontalan dühöt, amiért a sors szeszélye folytán egy nappal – csupán egy nappal – később érkezett ahhoz, hogy megmentse a húgát. Dr. Leng már a „szanatóriumában” tartotta Maryt, és Constance-nak jó oka volt hinni a dologház igazgatónőjének, aki azt állította, nem tudja, hol van ez a hely. Dr. Leng nyilván nem akarta a címet mások tudomására hozni. A szanatóriuma nem olyan hely volt, ahonnan az emberek gyógyultan távoztak – ha egyáltalán távoztak.

Kiderült, hogy Leng nyár óta ajánlotta fel a „szolgálatait” a dologháznak. Constance már a visszatérése előtt is tudta, előfordulhat, hogy túl későn érkezik. Némi – igen csekély – reményt nyújthatott az a tudat, hogy a húga az elkövetkező hetekben viszonylag biztonságban lesz. Leng egy darabig különleges étrendet ír neki elő, és megfigyelés alatt tartja, mielőtt elvégezné rajta a műtétet – hogy learassa kísérlete babérjait.

A legsürgetőbb probléma az öccse, Joseph ügye volt, aki épp most töltötte be a tizenkettedik életévét, és a Blackwell-sziget börtönében ült.

Constance tudta, hogy szenteste fogják szabadon engedni. Arról is tudomása volt, hogy másnap, karácsonykor, balul fog elsülni egy zsebtolvajlási kísérlete, aminek következtében majd halálra verik. Tudta, mert saját maga is szemtanúja volt ennek a borzalmas eseménynek.

A Blackwell-szigeten töltött, traumákkal teli hat hónap teljesen meg fogja változtatni Joe-t. Szabadulása után teljesen más személlyé válik majd, jártasabb lesz a lopás művészetében, de nem eléggé ahhoz, hogy elkerülhesse korai halálát. Constance tudta, hogy a börtönben töltött minden egyes nap tovább rombolja a személyiségét, és egyre inkább eltávolítja ártatlan, megbízható énjétől.

Aztán a saját hasonmására gondolt. Ebben a párhuzamos világban egy másik Constance Greene is élt: kilencéves volt, éhezett, és reszketett a hidegtől, miközben az Öt Csomópont utcáin kóborolt. Ez volt az időutazás és a multiverzum legfurcsább szeszélye: meg kellett találnia fiatalabb énjét, hogy megmenthesse. Most, hogy Maryt elvitték, a fiatal Constance még arra a kenyérhéjra sem számíthatott, amit a nővére a dologház rácsos ablakán ki szokott dobni neki. De ennek a kornak, ennek a párhuzamos világnak a fiatal Constance-a túl fogja élni a nélkülözést. Ebben biztos volt, hiszen azóta is életben van.

Össze kellett szednie magát, szüksége volt egy újabb tervre.

Most már tudta, hogy nem tartózkodhat a városban Mary Ulcisor néven. Egy fiatal, egyedül utazó hajadon nő magára vonhatja azoknak a figyelmét, akik esetleg nem jó szándékkal közelednének felé. Már megbánta, hogy jelenetet rendezett a dologházban – sokkal óvatosabbnak kellett volna lennie. Szerencsére nem mondta meg a nevét, de a történteket biztos nem fogja elfelejteni az intézet acélos jellemű igazgatónője.

Elfordult az ablaktól, és helyet foglalt a közeli íróasztalnál, amelyen számos tárgy hevert: egy délutáni újság, egy New York-térkép, a tőre, a drágakövekkel teli tasakja, továbbá két összehajtogatott pergamenlap, melyeket az utóbbi években mindig magánál tartott.

Az elkövetkező hetekben a Fifth Avenue Hotel elfogadható lakhely lehet számára – és a két nem létező szolgálója számára. Ahhoz azonban, amit a fejében forgat, egy biztos bázisra lenne szüksége, ahová zavartalanul visszavonulhat, és ami biztonságot nyújt neki és a testvéreinek. Ezenkívül kell egy identitás és egy történet is, amivel megmagyarázhatja az ittlétét, és amivel befogadhatja a New York-i társadalom anélkül, hogy illetlen pletykákat terjesztenének róla.

Olyan cinkosokra is szüksége volt, akikben megbízhatott. Murphy kezdetnek megfelelt, de rajta kívül is keresnie kell még embereket, akik segítenek neki eligazodni ebben a furcsa korban, amelyből alig maradtak emlékei.

A pénzzel mindez megoldható. Egy titokzatos múlttal rendelkező, elbűvölő, gazdag és szép fiatal nő bejuthat az úri társaságokba – feltéve, ha elég okos és óvatos.

Titokzatos múlt. Szétnyitotta az újságot, gyorsan belelapozott, míg rá nem bukkant egy tragikus hajótörésről szóló cikkre. A tollát a tintatartóba mártotta, és bekeretezte. Amikor visszatette a tollat, közelebb húzta magához az ékszereket tartalmazó tasakot és a pergamenlapokat.

Mary egyelőre biztonságban van. Nem lesz nehéz megtalálni gyerekkori önmagát, és egyébként sem forog közvetlen veszélyben. Most a legfőbb prioritást Joe jelenti, aki ebben a pillanatban szinte elképzelhetetlen brutális bántalmazásoknak van kitéve a Blackwell-szigeten.

Mindenekelőtt meg kell teremtenie a saját mítoszát. A jövő hamvaiból kell feltámadnia, mint a főnixmadárnak. Egy ilyen különös átalakulás előfeltétele egy körmönfont terv – ami már kezdett körvonalazódni a fejében.

5. fejezet
1880. november 29., csütörtök

George Frederick Kunz az irodájában ült a Tiffany & Company első emeletén. A Union Square zaját és nyüzsgését tompították az épület vastag falai. Magas, keskeny – természetesen északra néző – ablakain keresztül a szórt fény egy sor vitrinre esett, melyeket nem gyémántok, smaragdok és zafírok töltöttek meg, mint a földszinten lévő pazar kiállítótermekben lévőket, hanem egyszerű, csúf ásványok. Az üveg mögött lapuló szürke, barna és bézs színű kődarabok egyike sem csillogott. A drágakövek ragyogó vízcseppekként peregtek át nap mint nap Kunz ujjai között, de ezek a vitrinben lévő trófeák kizárólag az övéi voltak.

Charles Lewis Tiffanyn kívül senki sem kérdezett felőlük, az irodájába belépő ügyfelek pedig túlságosan el voltak foglalva a saját dolgaikkal ahhoz, hogy különösebb figyelmet szenteljenek nekik. Maga Kunz azonban ismerte az értéküket, mivel ő fedezte fel és saját kezűleg ásta ki őket a New Hampshire-i hegyek gneiszéből és az észak-dakotai batolitok vulkáni kőzetéből. Mindegyik darabnak különleges szerepe volt abban, hogy autodidakta módon mesteri tudást szerezzen ásványtanból. Ennek és a terepkutatásainak köszönhetően huszonhárom éves korára a Tiffany alelnöke és vezető drágakőszakértője lett.

Kunz megigazgatta a kézelőjét, és kinyitotta az előjegyzési naplóját.

A késő délelőttjeit és a kora délutánjait a drágakövek kivizsgálásának és vásárlásának szentelte, és ez alól a mai nap sem volt kivétel. Meglehetősen unalmasan indult a napja: egy vágatlan, hétkarátos fekete opállal – a drágakő-osztályozás során Kunz az új, decimális rendszer híve volt, amit a munkája során előszeretettel alkalmazott – és néhány kevéssé értékes édesvízi gyönggyel, amelyeket elutasított. Az egyetlen érdekes darab egy tizenkét grammos csiszolatlan rubin volt, amit Ceylonból hozott egy belga hajóskapitány. Bár Kunz nem vonta kétségbe a kapitány állítását, miszerint egy rubintról volt szó, a kő izometrikus kristályosodása és még néhány tulajdonsága miatt Kunz meglehetősen biztos volt benne, hogy valójában a rubintnak egy variánsával, a spinellel van dolga. Ez egy igen ritka, csodálatos, galambvérszínű ásvány; mély árnyalata szinte a türoszi bíborra emlékeztet.

Magában mosolygott, és a gondolatai visszatértek a földszinten lévő bemutatóteremre, valamint az ott dolgozó kollégáira. Charles Tiffany vezetése alatt a korábbi díszműárubolt az ország legjelentősebb ékszerbirodalmává fejlődött. A társadalom színe-java nála szerezte be a gyűrűit, az óráit, a karkötőit és a ritka ékszereit. Az őket kiszolgáló eladók a legjobbak voltak a szakmában, és ennek megfelelő fizetést kaptak. Bár gyémántokat árultak, a nap végére továbbra is csak árusok maradtak a Union Square West 15. szám alatti „Ékszerpalotában”. Amikor reggel és este, munkába menet és munkából jövet elhaladt mellettük, mosolyogva odabiccentettek neki a pultjuk mögül. Valószínűleg fogalmuk sem volt arról, hogy ez a fiatalember felelős a vitrinekben kiállított árukért. Ő vizsgálja meg az eredetüket, ő szerzi be őket, és néha, ami különösen örömteli feladat, ő tervezi és készíti őket.

Mindössze hat héttel azután, hogy az üzlet vezető drágakőszakértője lett, elhajózott Párizsba, ahol egy kő várt rá – egy hatalmas, durva, sárga kristály a dél-afrikai Kimberley-ben található gyémántbányákból. Charles Tiffany, akinek érthető módon a sárga gyémántok voltak a gyengéi, csillagászati összegért vásárolta meg, és az új gemológus feladata volt meggyőződni afelől, hogy jó üzletet csinált-e.

Ez volt élete nagy lehetősége. Talán az ifjúságának köszönhette, hogy olyan döntést hozott, amit egy idősebb, tapasztaltabb férfi vakmerőnek tartott volna. Elbűvölte a kő egyedi színtelítettsége, ezért egy olyan csiszolás mellett döntött, ami még jobban kihangsúlyozta a ragyogását. A hagyományos ötvennyolc fazetta helyett nyolcvankettőt alakított ki. Ez a merész döntés eredményezte az úgynevezett Tiffany gyémántot: azt a kanárisárga drágakövet, mely méreteiben és színárnyalatában is teljesen egyedülálló.

Ez alapozta meg a Tiffany márkát – és Kunz karrierjét.

Kunz tisztában volt azzal, hogy valószínűleg sohasem fogja felülmúlni ezt a kezdeti sikerét. Képességei iránt nagy volt a kereslet, és tudta, hogy több pénzt kereshetne értékbecslőként Sotheby’snél vagy akár a londoni Lloyd’snál. Charles Tiffanynak azonban volt egy álma, amit megosztott Kunzcal: az, hogy a gyémántok királyaként váljon ismertté – nemcsak a drágakövek mennyiségét, hanem a minőségét illetően is. Nem félt hatalmas összegeket fordítani a ritka és különleges darabok felkutatására.

Így bár Kunz tudta, hogy a jövőben fontos pozíciók várhatnak rá – esetleg egy tanácsadói állás az Amerikai Múzeumban –, feltétlenül szeretett volna részese lenni Tiffany álmának.

Felsóhajtott, és újra a határidőnaplójára pillantott. Még egy utolsó megbeszélése van a mai napon – az igazat megvallva pár perc múlva. Érdekesnek ígérkezett: egy nemesi születésű nő, egy kelet-európai hercegségből vagy hűbérbirtokból, vagy a jó ég tudja, honnan. Arrafelé olyan gyakran törtek ki területi háborúk, és az országok olyan gyakran változtattak nevet, hogy Kunz nem fárasztotta magát azzal, hogy lépést tartson velük. Természetesen ezek a helyek csak úgy hemzsegtek az álhercegnőktől és -grófoktól, akik el akarták adni hamis vagy csekély értékű drágaköveiket. Kunznak mindenesetre volt egy ügyes, diszkrét titkára, Gruber, aki azonkívül, hogy megszervezte a találkozóit, a „kapuőr” szerepét is ellátta. Talán az „aranymosó” metaforája jobban illene ide, hiszen ő szűri ki az aranyrögöket a sárból. Gruber azt ajánlotta, hogy fogadja ezt a nőt, akit valódi nemesnek, bár kissé rejtélyesnek tartott. Sőt, egyenesen azt állította, hogy Kunz „rendkívül érdekesnek” fogja találni. A többnyire flegma Grubertől ez rendkívül kedvező ajánlás volt. Ezért – és feltételezve, hogy a hölgy jó minőségű gyémántokat kínál – Kunz egy órára tűzte ki a találkozót. Az ennél későbbi időpontokban gyengül az északra néző ablakon beszűrődő fény erőssége, és nem elegendő az ékkövek pontos felbecsléséhez.

Mintha csak a gondolatai idézték volna meg, Gruber diszkréten bekopogott az iroda hullámos üvegén.

– A hölgy megérkezett, uram.

– Kérem, vezesse be! – utasította Kunz.

Gruber kinyitotta az ajtót, és néhány pillanat múlva egy nő lépett be az irodába. Kunz azonnal felállt – inkább megszokásból, mint udvariasságból. A nő feltűnő jelenség volt. Átlagos magasságú, karcsú termetű, a vállán egy szőrmével szegélyezett köpennyel, amit Gruber elvett tőle. Alatta elegáns, rózsaszín selyemruhát viselt – ez volt az év divatszíne – egy ujjas baszk pruszlikkal, amit Mechlin-csipke díszített. A ruha lágy esése és stílusa ellenére teljesen más volt, mint azok, amelyeket Kunz nap mint nap látott a Tiffanynál. Nem volt hozzá tornűr, és így a szokásosnál jobban kiemelte a nő természetes alakját. Mindent összevetve talán egy kicsit… merész volt – bár ez kissé erős kifejezés a jellemzésére. Annyi biztos, hogy gyakrabban lát az ember ilyen ruhákat Párizs szalonjaiban, mint New Yorkban. Mindenesetre gyönyörű nő volt.

Gruber megköszörülte a torkát.

– Őkegyelmessége, Inow…

– Inowrocław hercegnője – fejezte be helyette a nő a bemutatást. Mély, de kellemesen dallamos hangja volt.

Kunz megkerülte az íróasztalát és kihúzott egy párnázott széket.

– Parancsoljon, méltóságos asszonyom, foglaljon helyet!

A nő megköszönte, előrelépett, és illemtudó, ugyanakkor ruganyos mozdulattal leült. Gruber becsukta az ajtót, majd csendben leült mellé. Nemcsak Kunz titkára és ajtónállója volt, hanem a testőre is. A pisztolyával mindig készenlétben állt arra az esetre, ha valakinek esetleg eszébe jutna megkísérelni egy rablást. Kunz maga is hordott a felöltője zsebében egy kétlövetű derringert, ez szinte alapkövetelmény volt az „Ékszerpalota” minden dolgozója számára.

Kunz frissítőket kínált fel – melyeket a nő visszautasított –, majd visszatért az íróasztala mögé. Elmosolyodott, és egy kis ideig még udvariaskodott, ami arra is szolgált, hogy óvatosan leellenőrizze: a nő valóban az-e, akinek mondja magát. Nagyon jól beszélt angolul, épp csak egy kis akcentusa volt, és nem volt semmi olyan a modorában, a tartásában vagy a viselkedésében, ami azt sejtetné, hogy nem nemesi származású. Néhány apró szabálytalanság mégis elbizonytalanította Kunzot. Nem volt vele a szokásos kísérete, a lakcíme egy szállodáé volt – kétségkívül a város legelőkelőbb szállodájáé –, és Gruber gyanította, hogy álnéven vett ki ott egy lakosztályt. Mindez további vizsgálatokat igényelhet. Természetesen a legmeggyőzőbb bizonyítékok azok a figyelemre méltó ékszerek lennének, melyeket állítólag magával hozott.

Kunz újra elmosolyodott, biccentett, és a tenyerét az asztallapra helyezte.

– Ha jól tudom, méltóságos asszonyom, bizonyos drágakövek vannak a birtokában, melyeket felajánlana nekünk.

A nő bólintott.

– Remek. Ha így van, akkor volna olyan kedves és elmesélné, hogy miként kerültek a birtokába?

Csend lett. Ezek a pillanatok általában elég kínosak.

– Bizonyára megérti – folytatta a férfi –, hogy cégünknek mint a drágakövek kiemelkedő forgalmazójának kötelessége alaposan ellenőrizni az általunk értékesített, illetve az általunk felvásárolt kövek eredetét.

– Ez magától értetődik – felelte a hercegnő –, és örömmel eleget teszek a kérésének a legjobb tudásom szerint. Cserébe viszont kérnék egy szívességet: a saját biztonságom érdekében négyszemközti beszélgetést szeretnék folytatni önnel, mely alatt természetesen a kíváncsiságát is ki fogom elégíteni.

Kunz egy pillanatra elgondolkodott ezen, majd diszkréten odabiccentett Grubernek, jelezve, hogy távozzon. Természetesen nincs semmi illetlen abban, ha egyedül marad ezzel a nővel egy irodahelyiségben. Ugyan miféle ördögi szándékai lehetnének ? Talán egy csillogó tőrrel a kezében letámadja? Ez abszurdum: az 1880-as évek New Yorkjában vagyunk, nem valami ponyvaregényben. Ennek ellenére, miközben Gruber távozott, a jobb könyökét az oldalához nyomta, hogy ellenőrizze a derringert.

Kunznak szinte elakadt a lélegzete, amikor a tekintete összetalálkozott az asszonyéval. Különös, ibolyakék árnyalatú volt a szeme, mélységes intelligencia, tapasztalat és önbizalom sugárzott belőle. Mint aki többet megélt annál, mint amit a kora sejtetne.

– Elmesélem a történetemet – kezdte az asszony. – Meg kell kérnem, hogy a hallottakat a legnagyobb bizalommal kezelje, mert azzal, hogy mindezt elmesélem önnek, a szó szoros értelmében a kezébe helyezem a sorsomat. Hogy ezt miért teszem, azt majd akkor fogja megérteni, ha látta a drágaköveket.

Elhallgatott, mire Kunz a kezével intett, hogy folytassa.

– Katalynnak hívnak – kezdte a nő. – Az egykori Erdélyi Fejedelemségből jövök, ahol a családom elrejtőzött, de ősi honom a galíciai Inowrocławi Hercegség. A Piast-dinasztiából származom, és a családfánk egészen IV. Kázmér pomerániai hercegig vezethető vissza, aki állítólag gyermekáldás nélkül halt meg 1377-ben a Fehér Ulászló ellen folytatott csatában. Utódja Oppelni László lett, akit 1380-ban kitagadtak – valószínűleg ő volt Inowrocław utolsó hercege. Amit azonban a földterületre kiéhezett László nem tudott, az az, hogy Kázmérnak volt egy fia, V. Kázmér. Ő cserébe azért, hogy támogatta I. Lajos magyar királyt a László halála után kitört forrongások alatt, igényt tarthatott a hercegségre, a földekre és az ékszerekre. Lajos megingathatatlan lojalitást követelt tőle, viszonzásul a családom továbbra is gazdagságban élhetett. A király iránti hűséget többre értékelte ugyanis a saját becsvágyánál, tűzbe tette volna az uralkodóért a kezét. Ez a hagyomány azonban megszakadt, amikor a területet 1772-ben Poroszországhoz csatolták. Ősöm, Inowrocław hercege Erdélybe menekült. Sajnos zavargások törtek ki. A nagyapám 1848-ban halt meg a magyar szabadságharc idején, apám pedig a kiegyezés alatt, tizenhárom évvel ezelőtt. Csak én és az anyám maradtunk az egykor büszke inowrocławi dinasztiából. Megtartottuk a rangunkat – mely női vonalon öröklődik –, akárcsak a tekintélyes vagyonunkat. Anyám tavaly bekövetkezett halála után a Piast-család más tagjai is tudomást szereztek a létezésemről. A dinasztiának az az ága, mely Szemérmes Boleszláv lengyel fejedelem fogadott fiától származik. Ha örökös nélkül halnék meg, az ő águk örökölné a címemet és a vagyonomat. – Rövid szünetet tartott. – Ha Erdélyben maradnék, az életem egy fabatkát se érne. Így édesanyám halála után titokban elhagytam Európát, egyedül, álnév alatt utazva. Úgy terveztem, hogy a vagyonomat és az udvartartásomat fél évvel később hozatom ki – ha a nevemet és a rangomat már nyilvánosságra hozhatom.

A nő elhallgatott, látszólag a története végére ért.

– És már letelt az a hat hónap? – érdeklődött Kunz, aki teljesen elveszítette a fonalat a különféle rangok és események kusza szövevényében.

A nő bólintott.

– Akkor bátorkodhatok megkérdezni, hogy miért van szükség titoktartásra?

– Mert nyolc szolgám valamennyi háztartási és vagyontárgyammal a hónap elején kihajózott Liverpoolból… az SS City of Londonon, és a vagyonom nagy része a tenger fenekén végezte. Az ékszereim kivételével.

Egy hosszú pillanatba telt, míg Kunz feleszmélt: pár héttel ezelőtt egy ilyen nevű, New Yorkba tartó gőzhajó elsüllyedt, és negyvenegy utas pusztult el.

– Szentséges isten! – mormogta a férfi. – Őszinte részvétem.

Válasz helyett a fiatal hercegnő benyúlt egy nagy kézitáskába, elővett egy viharvert bőrzacskót, és az íróasztal felett átnyújtotta.

Kurz ugyancsak szótlanul elvette, kinyitotta, és kivett belőle egy összehajtogatott pergament.

Az asztalra helyezte és gondosan széthajtogatta.

Számos hasonló okiratot látott már, valódit és hamisat egyaránt. A tetején arany mezőben három címer volt látható, a dokumentum pedig olyan repedezett volt, mint az ősi porcelán. A többi részén fekete tintával római, rusztikus betűkkel írt szöveg állt, ami az alábbi szavakkal kezdődött: Lajos Király Nevében. A lap alján egy hatalmas viaszpecsét volt, a közepén háromszínű szalaggal. Kunz egy erős nagyítóval megvizsgálta a pergament, a címereket és a viaszt – természetesen csak azután, hogy erre engedélyt kért a hercegnőtől. Mivel a szöveg idegen nyelven volt írva – feltételezése szerint magyarul vagy románul –, egy kukkot se értett belőle. Annyit azért értett a nemesi oklevelekhez, hogy tudja, a dokumentum valódi. Így aztán Kunz minden aggálya eloszlott a hölgy történetével és családi kincseinek eredetével kapcsolatban.

Gondosan összehajtotta a dokumentumot, visszatette a borítékba, aztán átnyújtotta a hercegnőnek.

– Köszönöm, méltóságos asszonyom. Szíves engedelmével folytathatjuk a megbeszélést?

– A legnagyobb örömmel – volt a válasz. – Ha jól értettem, ön a Tiffany & Co. nevében tárgyal. A már ismertetett okokból mihamarabb hitelkeretet kell kérnem egy bankháztól a költségeim fedezésére. Ha sikerül megegyeznünk a drágakövek ügyében, arra kérném, hogy állítson ki számomra a mai dátummal egy hitellevelet, amit a Bank of New York Wall Street-i fiókjában beválthatok. Ez részleges fizetésként szolgálna. Kétségkívül ön vagy Mr. Tiffany szeretné bevonni a személyi bankárját is a teljes összeg utalványozásába. Elkészíthetjük a szerződéseket is, és kitűzhetünk egy önöknek megfelelő időpontot.

Míg Kunz megértette az első kikötést, a második megmosolyogtatta.

Külföldi lévén a hölgy nyilván nem tudta, hogy a Tiffany a város legnagyobb ékszerkereskedése, és az alagsori páncéltermében hatalmas mennyiségű készpénz van felhalmozva. Teljesen biztos volt benne, hogy elegendő lesz a drágakövek árának megfizetésére.

– Azt hiszem, megnyugodhat, milady – felelte. – Minden bizonnyal meg fogunk tudni állapodni a kifizetésről, amennyiben a felértékelést követően arra kerül a sor.

A nő bólintott.

– Ebben az esetben megkezdhetném a bevizsgálást? Remélem, megérti, hogy ehhez erős természetes fényre van szükség.

– Minden bizonnyal – felelte a hercegnő.

Kunz kikiáltott Grubernek, aki visszajött, és bezárta maga mögött az ajtót. Teljesen felhúzta a redőnyt, majd leült a korábbi helyére. Kunz letette a nagyítólencséjét, újra kinyitotta a fiókját, és különféle munkaeszközöket vett elő: egy ásványi olajat tartalmazó apró serleget, egy ékszerésznagyítót és két darab, fekete filcből készült négyzet alakú terítőt. Ezeket egymás mellé helyezte az asztal közepére. Felhúzott egy pár finom fehér kesztyűt, végigsimított a mellénye hajtókáján, odafordult a vele szemben ülő hölgyhöz, és tiszteletteljesen bólintott:

– Kezdhetjük, milady?