EXTERNUM

Érted mindenen át

Eric Pascal

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

1. Fényár

Átjutottam. Hihetetlen, de a szárnyas révészem végül képes volt bevinni oda, ahol élő ember előttem még sosem járt.

A határtalan fehérségbe lépve nagyjából azt kaptam, amire számítottam, az égi légiókból dezertáló angyalok leírásai nem álltak túl messze az elém táruló valóságtól.

Nagyjából. Ahogyan netes rákereséshez képest teljesen más kategória egy úticélt személyesen is látni, úgy semmihez sem volt fogható a bőrömön is megtapasztalni a határainkon túli, szinte teljesen ismeretlen vidéket.

A felkészülésnek aligha nevezhető földi gyorstalpaló és a néhány másodpercnyi próbarepülés ellenére a Burokkal egészen puhán tudtam leérkezni a hófehér talajra.

Egyszerű landolás volt, nem jelentett nagyobb bonyodalmat egy ejtőernyős bevetés földet érésénél.

Megnyugtatott a tény, hogy a természetfeletti környezet ellenére nem mosódtak el a testem határai, és nem is olvasztott magába a felület, sőt, a várthoz képest egészen keménynek és körülhatárolhatónak bizonyult a felszín.

Miután az idefentről koromfeketének látszó portál bezárult mögöttem, és a lábaimat magabiztosan megvetettem, kettős érzésekkel ereszkedtem le a sarkaimra.

A túlélési ösztöntől hajtva örültem a saját világomhoz hasonló körülményeknek, viszont a seregeiktől elszökött informátorok beszámolói nyomán először sokkal több misztikumra számítottam odaát.

Vékony rétegben borította be a finomszemű por a nemrég kapott barna csizmám orrát, körülnézve és a földet tapintva pedig ugyanez a lisztszerű cucc fedte a tükörsima kérget mindenfelé.

A langyos szellő lassú hullámokat keltve fodrozta bokám körül a különös harci öltözékem fehér és barna rétegeit, miközben a felkavart szemcsék színesen csillámló játékkal vetültek a fémet olvasztó forróság elviselésére is megedzett kesztyűmre.

Először idegenkedve méregettem a magamra öltött másvilági szerelésüket, de hamar el kellett fogadnom, hogy amit korábban külső megfigyelőként távolról és számomra tét nélkül elemeztem, az ezúttal kényszerűen a részemmé vált.

A szinte könyökömig érő kézvédő vastag ujjainak érdes bőrfelülete közt elpillantva óhatatlanul is elkezdett magával húzni az elém táruló világ.

Azonnal feltűnt, hogy bármerre is pillantottam, sehol sem láttam a saját árnyékomat.

Mintha a teljes égbolt egyetlen hatalmas fényforrás lett volna, így a mindenfelől egyformán érkező napsugarak sehol sem engedtek teret a sötétségnek.

Először bármerre is forgattam a nyakam, végtelennek látszott a kietlen pusztaság.

Egy korábbi ereklyebiztosító művelet rémlett fel bennem, amit végül a felügyelt területemen túl, Bolíviában kellett végrehajtanom. A brutális megvilágítást leszámítva egészen hasonlított a hely Salar de Uyuni sósivatagának száraz időszakára.

A távoli horizonton egy idő után itt is homályos hegylánc rajzolódott ki, a hófehér síkságot azonban szürke sziklák helyett kéklő dűnék váltották fel a bal vállam irányába eső látóhatár felé.

Nem győztem ámulni a kezdeti komfortos érzületek után kirajzolódó sivár, mégis érthetetlenül vonzó és otthonos kietlenségen. A nyakamba zúduló benyomások tanult rendszerezése során rádöbbentem, hogy hiába voltam jelen odafent ismert természeti törvények által behatárolt organizmusként, az élettani folyamataim teljesen leálltak.

Tudtam vágyni egy jóízű ételre, de nem lettem volna képes az éhségre. Lélegeztem, de csupán megszokásból, bármeddig visszatarthattam volna a levegőmet, nem volt többé szükségem az oxigénre.

A lassan teljesen leálló szívverésem ellenére éreztem, ahogyan a tudatom folyamatosan tágult.

Olyan összefüggéseket fejtettem meg korábbi emberi kapcsolataimmal, munkáim rejtélyeivel és az egész világ működésével kapcsolatban, amiken előtte évekig töprengtem mindhiába.

Egyre tisztuló elmeállapotom azt is világossá tette, hogy szabadabban szárnyalhattak a gondolataim, mint bármikor korábban, de biztosan éreztem, még jóval messzebb is repülhettek volna a biológiai testem börtöne nélkül.

Hiába az emelkedett szituáció, a világmegváltó gondolatok mellett persze végig földhözragadt, szimpla bizonyítási módszerekhez nyúló, egyszerű természetű ember maradtam.

Az anyagcserém teljes megszűnése alapján felmerült teóriám igazolására levettem a kesztyűimet, és az elmúlt napok borzalmai miatt közepesen elhanyagolt körmeimmel kezdtem kaparni a bal alkaromat.

A kitartó ügyködésem eredményeképp egyértelműen megállapítottam az addig is sejthetőt, sérthetetlen voltam odaát.

Külső behatásra fogtam csak fel, hogy észrevétlenül hagytam magam mögött a valóságot, és a képtelen környezetben teljesen elvesztettem az időérzékem.

Bármennyit is tölthettem el a haszontalan bámészkodással, alkupartnerem egy megelégelő

oldalba ütéssel vetett véget neki.

Csak egy határozott bökésnek szánhatta a maga természetfeletti mércéjével, számomra azonban sebezhetetlenség ide vagy oda, fájdalom nélkül is lórúgással felérő talajra taszítást jelentett.

Belemehettem volna vele a verbális adok-kapokba, de a haszontalan arcoskodás helyett inkább csak bosszús fejcsóválással fojtottam magamba a gondolataim, majd nagyot sóhajtva, a kesztyűimet megalázottan összeszedve nyomtam fel magam a krétaporból, végül lepaskoltam arcomról és vértemről az indokolatlan megszégyenülés foltjait.

Végigpillantottam mindkettőnkön, önbizalommal töltött el, hogy külső ránézésre nem tűntem hamisítványnak.

Ránézésre. Rólam persze hiányoztak a rangjelző aranyszegélyek, gondosan ügyelt arra, hogy a lehetőségekhez mérten éreztesse a köztünk húzódó, világméretű szakadékot.

Az L1-es kategóriába sorolható lény, vagy ahogyan ő már-már kínosan gyakran fémjelezte magát, az Elsőrangú segítőm szerint példátlan eseménynek számított Burokkal megajándékozott, halandó testbe zárt lélekként belépést nyerni az otthonukba.

Az úgynevezett hőstettének jelentőségére a gyomorforgató mértékű önelégültségének éreztetése mellett némi aggodalommal hívta fel a figyelmem az átkelésünk után.

Érthető is volt az idegessége, hiába tartozott nekem, az ő szempontjából nagyot kockáztatott a beengedésemmel.

Mozdulataiból egy pillanatra úgy tűnt, hogy angyalhoz méltóan önzetlen segítőként célra mutatva végre elindul a nagy semmi egyik irányába, de további támogatás helyett csak egy magasztosabb, a pozíciójához még inkább illőnek gondolt testtartást vett fel.

Tipikus, indokolatlan nagyzolás. Ókori szobrok elevenítik meg, középkori festmények ábrázolják, és apokrif iratok jellemzik a hatásvadász stílusukat.

A katona tiszteleg, a komornyik fejet hajt, az angyal pedig érától függetlenül szinte kivétel nélkül büszkén bepózol az emberekkel való kapcsolatfelvételek során. Csak úgy az alapfelállás jelzéseképp, jó tudatni, hogy kinek hol a helye.

– Ez miattam igazán felesleges – nyugtáztam fejemet ingatva és kínosan megmosolyogva az előttem abszolút indokolatlan, de számára talán kiiktathatatlanul megszokott testbeszédét.

Sziklaszilárd harcos erőtől dülledő mellkassal? Pokolian erős, nem is kérdés, számos legendát ismerek konkrétan vele kapcsolatban, aminek jelentős része igaz is, de a körítés helyett talán hagyni kellene, hogy a tettek beszéljenek.

A művészeti termékeken szuperül mutatnak a daliás pozitúrák, de a valós társadalmi hátterüket ismerve személyesen inkább komédiába illő és erőltetett volt a keménykedése.

– Gabriel? – törte meg meglepett sóhajtással acélos némaságát, miközben a büszke tartásából leadva, aggodalommal a tekintetében pillantott ki oldalra a semmibe.

Angyali szenzora jelezhetett be, olyat foghatott fel, ami az én érzékeim határait messze

túlhaladja.

Bármi is jutott el hozzá, tisztán látszott, hogy nem abból a világból érkezett a jelzés. Kattogni kezdett az agya valamin, ami akkor a helyzetemet tekintve nagyon nem tetszett.

– Hé, mit tervezel? – tettem fel azonnal a kérdést számonkérően, mert már akkor sejtettem, hogy nem lesz ínyemre a folytatás.

– Teljesítettem az egyezségünk rám eső részét – felelte ismét magabiztosan, amit én leginkább előre magyarázkodásnak vettem.

– Meg ne próbáld! – emeltem felé fenyegetően a jobb mutatóujjam, miközben határozottan tett egy fél lépést hátrafelé. – Mégis mit csináljak, ha lelepleznek?

– Ne leplezzenek le – felelte egykedvű hűvösséggel.

– Viccelsz, ugye? – bólogattam cinikusan a képtelen válaszát hallva. – Egyáltalán hogyan… Az énoki nyelvet is csak ősi leiratokból ismerem – hebegtem kétségbeesően.

– Erre talán gondolhattál volna korábban, nem igaz? – felelte kegyetlenül, miközben csak az járt a fejemben, hogy talán jobban kellett volna keverni a lapjaimat, mikor alkut kötöttem ezzel az alakkal.

– Ne beszélj sokat – folytatta hasznos tanácsai sorát.

– Ne, ne, ne! – léptem utána, mikor hirtelen hanyatt vetette magát, de már hiába, elkéstem.

– Jövök, Testvér – suttogta szemeit behunyva. – Csak okosan, Intéző – fejezte be mondandóját hangosabban, még egyszer felém pillantva a tenyérbemászó csávó.

Bal szemöldökét cinikusan húzta fel a mondandójához, és erőteljes gúnyt lehetett érezni a megszólításában, majd a talajon felnyílva egy kéken derengő, háromsarkú kapu beburkolta őt.

– Ne! Ne már! – vetődtem a teste elé hajló jobb szárnycsúcsa után, de lemaradtam, megint a porban találtam magam.

Pontosan tudtam, hogy mi történt, de az agyam valamiért nem akarta elfogadni. Még egy darabig kétségbeesetten söprögettem nyomában a mennybéli homokot.

Már éppen kezdtem lehiggadni, mikor olyat pillantottam meg magam alatt, amire egyáltalán nem számítottam, és ami valamiért a háború alól kibúvó tollasok meséiben sem szerepelt.

Egy fekete foltot láttam magam előtt a fehér porban. Nem volt nagy, éppen csak körömnyi, és nem is volt túl mélyen, alig néhány centit áshattam ki a talajból a pillanatnyi pánikomban.

Magával ragadott a kíváncsiság, így a még mindig csupasz jobbom mutatóujjának végével megérintettem a különös tárgyat.

Hideg volt és teljesen sima, akár az üveg. Önkéntelenül görnyedtem a talajra, hogy jobban meg tudjam figyelni a felfedezésemet, utólag belegondolva iszonyatosan óvatlanul viselkedtem a végtelennek tűnő, idegen semmi közepén.

Egészen közel hajoltam a sötét jelenséghez. Szinte hozzáértem az orrom hegyével, mikor apró fehér fénypontokat láttam meg pislákolni a mélyén.

Innentől már nem volt megállás. Vélt sérthetetlenségem tudatában úgy voltam vele, hogy bármit is találtam, képtelen lennék otthagyni anélkül, hogy megfejtettem volna a titkát, még ha azzal beláthatatlan veszélyt is hozok magamra.

Nem hazudtoltam meg intézői voltomat, részben erről a szent cél iránti vakmerőségről is szólt a Hivatal emberének lenni.

Miután óvatosságból visszavettem a megszokhatatlanul kemény kialakítású angyalkesztyűt, elkezdtem lesöpörni a folt széléről a homokot, hogy megtaláljam a széleit.

Örökké kereshettem volna, nem volt pereme. Nem egy apró ereklye lapult a felszín alatt, hanem a teljesen homogén kérget értem el a korábbi kirohanásommal.

Amit az én világomban bazalt, gránit, szilícium-dioxid és számtalan más ásvány közös elegyének rétegelt kőzetszerkezete alkotott a földfelszín alatt, az a határainkon túl egy meghatározhatatlan vastagságú, kristálytiszta üvegszerű felületet jelentett.

Jókora területen túrtam szét a hintőport, majd szoborrá meredve pillantottam keresztül a lábam alatt húzódó, minden bizonnyal törhetetlen anyagon.

A mélyben pislákoló fényforrások megértésén keresztül azt is felfogtam, hogy nem maga a kéreg volt fekete, hanem a vaksötét világűr húzódott a végtelen ablakon túl.

A sárga, lila, bordó, rózsaszín és ezüst színeket vegyítő csillagködök derengésébe merülve akkor először éreztem magam egészen elveszettnek.

Világok közt rekedt idegenként azon kezdtem merengeni, hogy vajon helyesen cselekedtem-e, mikor megalkudtam az L1-essel.

Az Elragadtatás óta már minden megmaradt földi számára közismert, hogy ideális esetben mi vár a magunkfajtákra, ami reménnyel töltheti el a legkétségbeesettebb lelket is, de velünk mégis mi lesz?

Így, hogy az ittlétemmel valamelyest meghekkeltem a rendszert miattad, lehetünk még együtt úgy, hogy ne kelljen folyton a hátunk mögé nézni?

Egyáltalán láthatlak még valaha? A kötelékünkről azt hittük, hogy örökkévaló, de vajon nem nőttek túl rajtunk és közös terveinken a történtek?

– Léo – hangzott fülemnél a lágyan elsuhanó szellő zöreje, egészen hasonlított egy valódi szóra.

Csak a képzeletem játékának véltem a neszt, ami a környezet elrugaszkodottságát figyelembe véve egyáltalán nem lett volna indokolatlan.

– Léo – hallatszódott ismét a hang a hátam mögül, zavartan kezdtem forgolódni az irányába.

Másodszorra már határozottan értelmesnek tűnt a suttogás, és nem azért, mert csupán a tudatom elkezdett volna cserben hagyni, ebben már teljesen biztos voltam.

Senki nem állt mögöttem, továbbra is egyedül álltam a nagy semmi közepén.

– Ha… Hahó – szálltam be a párbeszédbe, miután némi tapogatódzó bizonytalansággal megköszörültem a torkom. – Mutasd magad, bárki is vagy!

Kővé meredve, és arcomba lógó, sötét hajtincseim mögül szemeimet forgatva vártam a következő

jelre, de hiába, nem érkezett újabb titokzatos megszólítás.

Jobb híján elindultam a hang második forrásának irányába, ami nem a távoli hegyek valamelyest kevésbé egyhangú kéksége, hanem a horizontig érő, monoton síkság felé vitte az utam.

Eleinte óvatosan haladtam, szinte minden lépésemet jól megfontoltam az idegen földön, de aztán úgy tűnt, hogy semmi értelme óvatoskodni, a talaj minősége és a hely veszélyességi szintje pont olyan volt, mint három, hat vagy tíz kilométerrel korábban.

Semmit sem fáradtam a végtelennek tűnő kutyagolásban, egyetlen csepp izzadtságomba sem került a rémunalmas vándorút.

A pulzus nélküli létben kissé talán belenyugvóan megtébolyulva rugdostam magasra magam előtt a hószínű homokot méterről méterre, az ütemes mozdulatok miatt még a rég elfeledettnek hitt kedvenc számom is eszembe jutott a képtelen sivatagi nomádtúra közben.

A fel-feltámadó szél segítségével felkavart ködfüggöny színes árnykavalkádjában ritmusos bólogatással csápoló popsztárként képzeltem magam köré a zenei kíséretet.

Egészen élőnek éreztem, ami történik, valahonnan még egy lila karaokemikrofon is a kezembe került. De kit érdekelt akkor, hogy honnan, a dallam lüktetett, a füstgép fújtatott, a diszkógömb vakítóan verte vissza a stroboszkóp villódzását, minden a helyén volt.

Mindig is imádtam a klasszikusokat, és akkor ott hibátlan összhangban elevenedett meg a múlt, ahogyan mindig is képzeltem.

Ahogy képzeltem? A hely természetének egy újabb oldalát kiismerve oszlattam fel az ábrándomat, és megtorpanva hagytam, hogy a szerteillanó homokleplet eltűntesse a csillapodó légmozgás.

– Erin? – szólaltam meg félhangosan, közben a döbbenettől tágra nyílt szemeimet nem bírtam levenni a semmiből feltűnt tekintetedről.

Ott voltál előttem. A levegőben foszló porhullámban néhány másodpercig színes mozaikokként villongott az arcod, de egyáltalán nem egy újabb hallucináció portréképeként, hanem bárki is hozta elém a másodat, tőlem függetlenül tette, és valószínűleg üzenni próbált vele.

Talán éppen te? Hinni akartam, hogy más lehetőséged nélkül ilyen csatornán próbálsz elérni engem, így azonnal tovább indultam. Gyorsabban meneteltem, mint bármikor előtte, elszántan szakítottam át a leülepedő permetet magam előtt.

Az önfeledt pillanatok közben fel sem tűnt, hogy elkezdett megváltozni a táj körülöttem.

A végtelen síkság lankás dombokban folytatódott, az összefüggő fehérségbe pedig már a lábaimnál heverő halványkék fűcsomók vittek némi változatosságot.

Egy magasabb buckára érve eltévedt turistaként pillantottam végig a horizonton.

A tervezett útirányom felé egyre összefüggőbbnek tűnt a növényzet, a messze távolban pedig mintha égig érő, hegyes objektumokat láttam volna felderengeni a magasban úszó, szintén halványkék párafoszlányok közt.

Habár végül úgynevezett munkaerőhiány miatt Intézővé válhattam, belül örökre vérbeli Elemző

maradtam.

Éppen ezért egy vadidegen világban távoli szemrevételezés alapján semmiről sem tudtam volna kategorikusan ítélkezni, de a Földön egyértelműen mesterséges építményeknek tituláltam volna a messzi jelenségeket, mert a természetben egyszerűen nincs ilyen szabályos alakzat.

A különös, laza fellegek hamarosan az egész égboltot beborították, de a felszínt érő fény intenzitásán semmit sem rontottak.

Újabb merengésem közben parányi testeket láttam meg a felhők felett, talán nyolcat számoltam belőlük, keresztben húztak el előttem szabályos kötelékben.

Alig néhány másodperccel később egy másik csapat is feltűnt, jobb felől csatlakoztak az első

alakulathoz.

Mozgásuk alapján egyszerű madárrajnak tűnhettek az avatatlan szem számára, de az idevezető

portál másik oldalán történt drámai események alapján állatvándorlás helyett sokkal inkább háborús mozgósításnak látszott, ami előttem zajlott.

Egy idő után már nem győztem számolni a fent duzzadó sokaság tagjait, szárnyaik surrogásának összessége halk és monoton sistergésként érte el a fülem.

Nem késtek el ezzel kicsit? Véres mészárlás dúl odalent, ők meg épphogy csak gyülekezni kezdtek?

Nem láttam bele a stratégiájukba, de akaratlanul is az emberiség érdekeinek szempontjából alkalmatlan időzítésükön kezdtem tűnődni.

Vagy tudatos és tervszerű protokoll mentén haladtak, csak épp nem mi voltunk a prioritás?

Értetlen fejcsóválással követtem egyre hömpölygőbb hullámaikat a dombtetőről. Nem a gúla alakú tornyokhoz tartottak, inkább úgy látszott, hogy a bal felé eső újabb síkságra kezdtek

ereszkedni.

Valóban riadót fújhattak, a magaslatról továbbsétálva figyeltem, ahogyan ezernyi társuk várta az újonnan csatlakozókat. A sűrű erdőből meredező, vékony kristálypiramisok melletti hegyekkel szegélyezett, kopár medencében gyülekeztek.

Óriási tömeg verődött össze a pusztában, a burjánzó növényzettel övezett felhőkarcolók vidéke viszont teljesen néptelennek tűnt távolról, így nem is volt kérdés, hogy merre folytatom utamat a diszkréció maximális szem előtt tartásával.

Szívesen elbeszélgettem volna azzal, aki a régiójukat tervezte, mikor lefelé az egyre meredekebb lejtőn már harmadszorra haraptam homokba a nyomorult átlátszó szikláikon átesve.

Egyre bosszúsabban fújtatva fúrtam ökleimet a porba, majd a helyet kicsit megelégelve tápászkodtam fel, és paskoltam le fekete szakállamról a fakó púdert.

A derékig érő cserjék után aztán hamar házméretű fák közt találtam magam.

Viszonylag egyenletes, csillámló kérgeiken simítottam végig az érdes kesztyűm, miközben feltűnt, hogy a dús, kék lombokról az időnként feltámadó szél egyetlen levelet sem tudott leszakítani, a mohaszerű aljnövényzetet talán soha nem érintette még elszáradt avar.

Habos-babos egy környék volt, és erről a tudományos beállítottságom sem tudta tartósan elvonni a figyelmem.

Pont annyira tudtam azonosulni a környezetemmel, mint az utóbbi időben felkapott celebek látványcukrászdáinak giccsparádéjával, amiért te annyira odavoltál.

Közben végignéztem magamon is, és áh… szóval eleinte bíztam benne, hogy nem kell sokáig maradnom.

Madárcsicsergésre lettem figyelmes az erdő sűrűn szőtt fái közt osonva, egy egészen ismerős melódia simogatta a fülem.

Csak egyetlen faj torkából jöhet ki ilyen hangsor. Leszállt mellém az egyik gyérlombú ágra, de a néhai erdészkedő fedőmelómhoz társuló hobbiszintű ornitológiai ismereteimnek köszönhetően már előtte sejtettem, hogy egy Parus majort fogok látni.

Különösen hétköznapi jószág, de legfőképpen földi. Ez valamiféle gagyi csapda lenne?

Bizalmatlanul pillantottam körbe magam körül. Engedte, hogy megközelítsem, ekkor láttam meg az igazságot. Élénken pulzált a széncinke rikítóan sárga és fekete mintás begye, így unottan sóhajtottam fel a saját elmém újabb haszontalannak érzett tréfáján.

Csalódottsággal vettem tudomást az újabb ábrándról, de akkor már minden mindegy alapon, hadd szóljon, teret engedtem az elmém kibontakozásának.

Gyerekkorom kedvenc búvóhelyének teljes ökoszisztémáját kiengedtem magam köré, az apró méhektől a porcszarvas vadakig.

Kettős érzésekkel töltött el a kibontakozó természet. Varázslatos volt újra elmerülni a vadon csodáiban, ugyanakkor kínos és szégyenteljes benyomást keltett, hogy már a fantáziámban sem szerepelt a génmódosítás előtti kor agancsos emlőse.

Mikor még nem voltak haszonállatok az erdő lakói, mikor még nem kellett vadászatilag biztonságossá ártalmatlanítani a veszélyesnek titulált testrészeiket, mikor a fajokat még nem torzítottuk kedvünkre az önös érdekeink szolgálatában.

Zsongott az élet, zöldellt körülöttem a hegyi rét dús pázsitja, közben valódinak éreztem a színes nyári virágok napmeleggel lüktető illatát.

Egyetlen pillantásommal véget tudtam vetni a jelenetnek, és éreztem, hogy bármikor újra elő is tudtam volna hívni. Sőt, még sokkal több emléket is, vagy akár olyat, ami meg sem történt.

Egyre inkább megértettem a hely működésének egyes vetületeit. Az erdő olyan volt, akár egy érintetlen kifestőkönyv, amiben éppen csak a háttér főbb vonalait nyomtatták bele egészen vékonyan, a tartalom intenzitásának és színességének határtalansága pedig csakis azon múlt, aki az ecsetet fogta.

Bármi kerülhetett a vászonra, de attól még az nem volt több egy vászonnál, nem vált valósággá.

Egyáltalán számít, hogy mi a valóság? Nem elég, ha tökéletes a másolat, és számunkra igazinak tűnik? Egészséges ilyen hazugságban létezni? Egyáltalán helyes értelmezem utólag azt, ami ott, a fényárban zajlott?

A bosszantóan átlátszó sziklák problémája mellé hozzácsaptam még néhány kérdést, amikről reméltem, hogy egyszer lesz is kinek feltennem őket.

Előrehaladva ritkulni kezdtek előttem a vászon berajzolt hátterének csillámló vonalai, lassan teljesen el is tűntek mellőlem az ünnepi díszű fatörzsek.

Képzelgésem után a még mindig szürreális valóságba visszatérve láttam, hogy nem értem ki a kékellő erdőből, sőt, valószínűleg még csak akkor érhettem a közepére.

Egy különös tó húzódott előttem a lombok által körülölelten. Mérete miatt még a kölcsönzött angyali szemekkel sem lehetett jól látni a túlpartját.

Rezzenéstelen volt a felszíne, a széle mellé érve pedig már egyértelművé vált, hogy a távoli látványával ellentétben még sosem látott vizet.

Ugyanaz a tükörsima üvegfelület alkotta, mint amit a sivatagszerű környezetben korábban kitúrtam a homokból.

A pereméről a mélybe pillantva ezúttal nem a végtelen világűr csillagai mutatták meg magukat, hanem egy bolygó felszíne látszott kopár szárazföldként és egészen közelről.

Barna kőtörmelék borította a lenti vidéket, néhol száraz bozótosok csoportosultak, világos lánctalpnyomok kusza párjainak csapásai szelték át a pusztát.

A bombák által ütött kráterek koromfoltjaival és a felettük elúszó füstfoszlányokkal már egészen ismerősnek találtam a madártávlatból megfigyelt panorámát.

A földi táj a víz- és energiaválság elhúzódó háborújának észak-afrikai harctere lehetett, aminek a borzalmait egy bevetésem során néhány éve magam is meg kellett, hogy tapasztaljam egészen közel a fronthoz.

Vajon folyton ez a hely látszik idefentről a tavon keresztül? Ha nem, akkor miért láttam éppen a világunk egyik legnyomasztóbb részét a kristálylemezen át?

Az újabb kérdéseimmel magam elé felpillantva már nem tartottam valószínűnek, hogy a lepusztított táj miattam kerülhetett a látótérbe.

Felerősített érzékeimmel amennyire ki tudtam venni, a túlparton egy tündöklő alak állt mozdulatlanul. A távolból nem láttam jól az arcát, de valamiért egyre inkább azt éreztem, hogy engem figyel.

Nem sokáig gondolkodtam helyes és helytelen döntéseken, illetve azok lehetséges eredményein, egyenesen felé indultam, keresztül a túlvilági tótükör felszínén.

Utólag gondoltam csak végig, hogy talán óvatosabban is ráléphettem volna az átlátszó világválasztóra, de szerencsére nem recsegett csizmám nyomában az ismert dimenzióinkra néző

ablakként működő felszín.

Középre érve már valahogyan egészen távolinak tűnt az emberiség lábaimnál heverő otthona, amit akkor még egyszerűen csak egy különös, megmagyarázhatatlan érzékcsalódásnak tudtam be.

Láttam odalent a folyamatosan sötétülő afrikai kontinenst a környező tengerek és óceánok mentén alkonyativá sárgulva görbülő horizonttal keretbe foglaltan, körülöttem pedig a magasban halványkéken úszó felhőfoszlányok vetették tükörképüket az üveghatár partközeli körívére.

Eltartott egy ideig a tó átszelése, de a szemben lévő homokos tisztáshoz közeledve a környezetben való elmerülésemet a mozdulatlanul várakozó villongás kizárólagos megfigyelése váltotta fel.

Láttam már hozzá hasonlót. Épp ilyen fénynyalábok törtek az ég felé odalent, mielőtt mindenfelé elszabadult a pokol.

A hivatalnál gyűjtött tapasztalataimat, a vallási jövendöléseket és az angyali beszámolókat felelevenítve rengeteget gondolkoztam a jelenségek eredetéről az első fénysugár feltűnése óta.

Természetfeletti? Misztikum? Csak romantikus fantázia annak reményében, hogy az élet több, mint aminek látszik.

Valójában kozmológiai sötét energia, ismeretlen sugárzási nem, génmódosítás, csúcstechnológiai

prototípus, ügyes trükk, vagy csak szimpla hazugság. Mindenre létezik józan megfejtés, csak tudni kell bizonyítani. Ezért szerettek és egyben gyűlöltek is a világszervezetnél.

Akármennyire is szólt a Hivatal a magasabb erők elfogadásáról, megértéséről és kezeléséről, egészen elfogadhatóan boldogultam országvédő ügynökként, ami szintén az eretnekül tagadó nézeteimet erősítette.

A fényárba való belépésem után már nem tudtam a rendszer őszinte ellensúlya lenni.

Ezidáig volt ismert természeti törvények által leírható, logikus magyarázatom még a leghajmeresztőbb tulajdonságokkal rendelkező organizmusra is.

Ezúttal azonban elemzői voltommal minden ismeretemet összességében és szakszerűen értékelve a legracionálisabb énem sem tudott más verziót kitalálni a ragyogó alakzatok lényegére, mint a legegyszerűbbet és legkézenfekvőbbet.

Sosem tartottam magam hívő embernek, de odafent az idegen univerzumban a lobogó fényalak felé közelítve talán ideje volt, hogy elkezdjek túllépni a begyöpösödött világképemen.

A kozmoszról évtizedek alatt gondosan formálgatott képem kártyavárként omlott le, mikor odaléptem a hófehér háttér előtt halványsárgán lobogó alakhoz.

Leírhatatlan volt a látványa. Nem volt emberi körvonala vagy arca, legalábbis nem a klasszikus értelemben, de mégis kivehető volt a rám vetülő tekintete, miközben egyfajta guggoló testtartásban gubbasztott a part szélén.

Rendkívül ellentmondásos volt a lénye. Riasztó volt az idegensége, de valahogyan barátságosnak és teljesen ártalmatlannak éreztette magát.

Amorf, plazmaszerű megjelenése semmiképp nem hasonlított emberre, mégis egyértelműen meg tudtam mondani róla, hogy egy nyolc év körüli fiú lehetett, mielőtt erre a helyre került.

Óvatosan léptem mellé, és lassan ereszkedtem le hozzá a tündöklő aurajellegű csóváitól tisztes távolságban.

Végig figyelemmel kísért, leste a legapróbb mozdulatomat is. Lebukás szempontjából nem tűnt a legideálisabb tervnek időpazarlóan lekuporogni mellé, miközben valószínűleg nem lehettem messze egy kristálygúlákkal határolt civilizációtól, mégis megmagyarázhatatlanul vonzott magához a srác elemi lénye.

Miután az angyali maskara körülményes, ide-oda lógó ruhadarabjaival való legapróbb ficergésemet is befejeztem, ő lassan maga elé pillantott az üvegtó felé.

Valószínűleg már érkezésem előtt is a túloldalt fürkészte, én csupán egy nem kívánt közjáték lehettem a hosszútávú programjában.

A tapintat arra sarkallt, hogy ne bámuljam őt, pedig a tudomány embereként iszonyúan kíváncsi voltam vele kapcsolatban mindenre.

Nem szólalt meg, mégis percről percre egyre több dolgot fogtam fel belőle.

A puszta jelenlétével nem ismertem meg őt vagy a múltját, de az érzéseit egyre inkább felfogtam.

Olyan sugárzóak voltak az érzelmei, amilyenhez hasonlót sem tapasztaltam földi körülmények közt soha a legkorszerűbb emóciódetektorunkkal sem.

Már tudtam, hogy odaát nem csak a fantáziának, hanem az érzések átadásának sem szabtak gátat az emberi test és a dimenzióink korlátai.

A felfogott benyomások alapján egy idő után óhatatlanul is szavakká formálták magukat az egymásra épülő gondolataim.

– Elvesztettél valakit?

– Jönni fognak – felelte teljesen átlagos gyermeki hangon a lenti messzeséget bámulva reménytelien. – Csak kicsit késnek.

– Bizonyára – tettem hozzá támogatóan és kicsit elgondolkodva a megfelelő válaszon, de nem voltam őszinte.

Talán örökké várhat az övéire. Akik kimaradtunk a buliból, mind láttuk odalent a Rafael által Lélekhullámnak titulált energiakitörést felszállni. Akármi is történt akkor valójában, bárki vagy bármi váltotta ki, aki lemaradt, az bizony kimaradt.

– A szüleidet várod, igaz?

– A nővéremet is – fordult felém egy pillanatra, határozottan kiigazítva a feltevésem. – Négyen voltunk.

– Mi történt? Elvesztettétek egymást menekülés közben?

– Apa egyetlen szabályt vésett jól az eszünkbe. Bármi történjen, fognunk kell egymás kezét –

felelte a kérdésemre azonnal, mint aki még most is kitartóan hisz az egységükben.

Miközben a távoli lombkoronák felé merengett, intenzívebbé váló vibráció kezdett végigfutni a srác folyamatosan változó formájú külsején.

Talán az érzelmeinek változása válthatta ki a reakciót? Tudósként lenyűgözött a testének mimikája, rendkívül kifejező volt.

Kicsit szégyelltem is magam amiatt, hogy elárvult gyermekként kezdte feltárni előttem a múltjának tragédiáját, én viszont eleinte egy mikroszkóp izgalmakat kecsegtető tárgylemezeként tekintettem vissza rá.

Tragédia. Hamar elfogadtam tényként, hogy különös remegését a trauma felelevenítése válthatta ki.

– Arra emlékszem, hogy sötét volt, és rengetegen rohantunk egyszerre a vízpart melletti csónakok felé. Körülöttünk csak a többi hajó fényét láttuk. Nagyon sokan zsúfolódtunk össze, többen le is estek a széléről, pedig már egy ideje a vízen voltunk. Eléggé féltem, de Anya, szorosan ölelt magához, így tudtam, hogy semmi baj nem történhet.

– Átértetek a túlpartra?

– Sosem hagytuk már el a tengert – válaszolta lemondóan. – Nem tudom, mi történt az úton, mert Anya befogta a fülem és a szemem is eltakarta, de nagyon imbolygott néha, és már alig voltunk a csónakban, mikor az a megmaradt kevés ember valamitől nagyon megijedt. Akik maradtak, mutogattak az ég felé, ahol én csak egy nagy fényt láttam. Mindenki azt hitte, hogy ránk találtak, de most már tudom, hogy nem emberek jöttek.

– Ekkor kerültél ide?

– A fényesség fölénk ért, a következő pillanatban pedig már az égben voltam, szálltam a magasba.

A kezemmel még mindig szorítottam Anya kezét, de már egyikünk sem volt ugyanaz – folytatta újonnan kapott alakjára pillantva.

– Édesanyád feljutott?

– A sötétből támadt rá valami a levegőben. Emlékszem a fekete karmaira, és az ujjai közt feszülő

lila és zöld hártyáira. Erősen megragadta, nem bírtam tovább fogni őt. De eljön. És Apa, és Cyrah is.

Csak késnek, ennyi az egész.

– Őszintén kívánom, hogy minél előbb együtt legyetek – válaszoltam neki felé fordulva.

Ezúttal szívből szóltam, feltámadó együttérzésemben komolyan gondoltam a szavaim annak ellenére, hogy leírása alapján egyértelműen D-kategóriás, méghozzá D3-as kéreg alatti rohadékok vihették el a családját.

Talán nem is voltam száz százalékosan önzetlen. Talán csak hasonló cipőben éreztem magam, és így könnyebb volt empátiát gyakorolnom.

Talán nem is voltam annyira melegszívű, mint azt elsőre gondoltam, talán nem is érdekelt semmi és senki rajtad kívül.

– Te is vársz valakire? – kérdezte huzamosabb némaság után a homokban kuporgók legfurább párosa nevű világverseny győzteseinek csendjét megtörve.

– Ezt miből feltételezed? – válaszoltam kérdéssel az angyali álruhám minőségét tesztelve.

– Gondolom, nem a semmiért vetted magadra ezt a jelmezt – válaszolta villámgyorsan és megsemmisítően, hát ez bukta.

– Honnan veszed, hogy…

– Vannak bizonyos előnyei ennek a létnek is. Jobban látni ezt-azt – pillantott végig a környezetén.

– Ami a fejemben van most… Nagyon furcsa. Mintha eddig a gondolataim csak a földön kúsztak

volna, most pedig repülnék. Nem tudom elmagyarázni. Még nem.

– Szerintem értem, valami hasonlót érzek én is.

– Viszont, ha én látlak, akkor mások is látnak téged. Olyanok, akik sokkal régebb óta élnek itt.

– Tudsz más emberekről is?

– Persze, rengeteg ember léphetett már be Őhozzá, de nem róluk beszélek, hanem azokról, akik a védelmünkre esküdtek fel. Akik sokkal régebb óta ismerik otthonukként ezt a helyet, mint az első

ember. Nekik nem biztos, hogy tetszeni fog az érkezésed. Legalábbis nem így.

– Aha, vágom – fintorodtam el, kicsit aggódóan az eget kémlelve. – A szárnyas barátaink –

sóhajtottam.

– Szóval, keresel valakit? – kérdezte ismét, mire végre rájöttem, hogy ha léteznek, akkor végre ideje lenne észrevennem az univerzum támogató jeleit.

Még túlságosan el voltam foglalva a semmit sem érő inkognitóm értékelésével, miközben már másodszorra kínálta fel magát a segítség.

– Keresek egy lányt, talán ismered.

– A csajod? – folytatta nyers egyszerűséggel.

– Ja. Mármint nem. Illetve valami olyasmi, nem is tudom.

– Szóval a csajod.

– Itt kell lennie, Erin a neve. Esetleg találkoztál vele?

– 4593 Erin él jelenleg az Első Világban, ennél pontosabbnak kell lenned.

– Négyezer-öt… mi van? Ezt mégis honnan tudod ilyen pontosan – értetlenkedtem, de mivel nem felelt, és amúgy is biztos valami kollektív tudatos téma állt a háttérben, nem vesztem el tovább a részletekben. – Oké, mindegy. Ő olyan 170 cm magas…

– Komolyan? Rám nézel és az első, leghasznosabb tulajdonsága, amit el tudsz mondani, az a magassága?

– Akkor mit szeretnél? Szőke, hullámos hajú, ja, nem, várj ez sem lesz jó. Ő egy alapvetően kedves, céltudatos, néha kimondottan idegesítő, önfejű, bosszantóan vonzó…

– Figyelj, inkább megengedsz nekem valamit? – kérdezte a felsorolásomat megelégelően félbe szakítva. – Van egy egyszerűbb módja ennek.

– Mit akarsz tenni?

– Egyszerűbb, ha csinálom. Bízol bennem?

– Ahonnan én jövök, ott erre a kérdésre egyértelmű nem a válasz.

– Akarod látni őt, vagy sem?

– Jól van, csináld! Fenébe – dühöngtem a bajszom alatt egy sort, mivel minden józan érvvel szembe ment hagyni egy idegen fénycsóvának, hogy kedvére tegyen velem, amit akar.

Egy amorf nyúlvány kezdett el a levegőben felém nyúlni belőle, egészen körülfonta a hozzá közelebbi karomat, mire önkéntelenül is csak nyelni tudtam egyet riadtságomban.

Nem volt sem meleg, sem hideg, igazából semmit sem éreztem. A látvány viszont jóval több volt a semminél, a közvetlen kontaktusunk körül mintha leolvadt volna rólam a barna kesztyű a felkaromat borító fehér ruhával együtt, és helyette újra a sötét bevetési szerelésem fedte volna a jobbomat.

Fehér színű impulzushullámok gerjedtek rajtam testszerte, amik mind a srác felé kezdtek áramlani.

Csak remélni tudtam, hogy jól döntöttem, mert a szituáció az emelkedett kinézete ellenére belülről korántsem volt biztató.

Az eluralkodó para miatt csak huzamosabb idő elteltével vettem észre, hogy valami különös infócsatorna nyílt köztünk, amivel nem csak ő tudott kutakodni bennem, de én is láttam az ő bensőjét az alagút túloldalán.

– Na? Túlélted? – kérdezte életkorát megelőző flegmasággal, miután a különös csatlakozását váratlanul megszüntette.

– Ez meg mi volt?

– Nincs itt – válaszolta elkerülve a magyarázkodás feleslegesnek ítélt köreit.

– Biztos vagy benne? Láttam, ahogyan…

– Bármit is láttál, nem jutott át a kapun – felelte kegyetlenül hangzó hidegséggel, pedig utólag belegondolva, akkor a puszta tényeket így, körítés nélkül volt a legjobb hallanom.

– Képtelenség. Akkor talán… A családod. Azt mondtad, hogy elragadták őket, igaz?

– Csak Anyát láttam így eltűnni.

– Az arkangyal szerint a Lélekhullámot taktikai okokból nem támadják meg. Mert felesleges –

gondolkodtam hangosan egy lehetséges démoni rajtaütésen.

– Mert az arkangyalod annyi Lélekhullámot látott már, igaz? – válaszolta érezhető iróniával.