Illés Sarolta

Noémi könyve

Minden család őriz titkokat

Minden jog fenntartva: Illés Sarolta© 2019

Szerkesztő: Laik Eszter

Grafikai munka: Murányi Marcell Balázs

Goldspirit Könyvek

Felelős kiadó: 23 SAS STÚDIÓ KULTURÁLIS Bt.

www.noemikonyve.hu

Elérhetőség: sasailles63@gmail.com

A nyomtatott könyv megrendelhető: bit.ly/Noemi_konyve

A borító fotójának forrása: Ivora Obrazy www.istockphoto.net

Fresh Lavender Flowers on a Wooden Background

ISBN 978-615-5991-00-4

ISBN 978-615-5991-01-1

A könyvet ajánlom társamnak, szerelmemnek, Gábor Marcellnek és a gyermekeimnek, Marcellnek, Máténak, Márknak, Miklósnak és a menyemnek Lillának, valamint barátaimnak, Gabónak és Ibolyának.

A támogatásuk, jelenlétük segített a könyv megszületésében.

„Ne azon töprengj, hova visz az út. Koncentrálj az első lépésre, a többi jön magától.”

(Tabrizi Shams)

Lila borítékok

Hét óra ötvenkilenc perckor szálltam ki a liftből. Az óra éppen nyolcat mutatott, amikor beléptem az irodámba. Minden hétköznap reggelem így indult. Elterveztem, hogy így fog történni, és így is lett. Szerettem ezt a játékot.

A tágas előtérben a citromfű illata fogadott. Gyermekkorom óta ez az illat vett körül. A külvárosi kertes házunkban kevésbé éreztem otthon magam, mint itt, a harminckettedik emeleten, egy átlagos amerikai nagyváros ötvenemeletes irodaházában, ahol valójában felnőttem.

A hallban a kanapén egy görnyedt hátú, szürke öltönyös, fekete hajú, sápadt férfi ült, az ölében lévő aktatáska fogójába kapaszkodva. A belépésemmel mintha a szunyókálásából ébresztettem volna fel.

– Jó reggelt!

Anita Bendini, a harminckét éves félig olasz, félig amerikai származású asszisztensem, aki a kiskosztümjeivel, a magas kontyba fésült, festett szőke hajával és a tussal kihúzott szemhéjával úgy nézett ki, mintha a hetvenes évek egyik olasz divatlapjából lépett volna elő, tálcán hozta utánam a reggeli jázminteámat. Megvárta, amíg leülök az íróasztalomhoz, és letette elém a csészét. Ránéztem a naptáramra, de jól emlékeztem: a nyolc óra tizenöt perces meetingem előtt nem volt megbeszélésem se egy izzadó kezű feltalálóval – első ránézésre ebbe a kategóriába soroltam a kint várakozó férfit –, se egy jótékonysági szervezet támogatást kérő képviselőjével. Mielőtt feltettem volna a kérdést, Anita már tájékoztatott is.

– Tegnap este nyolckor telefonált. Sürgősen találkozni akart veled még ma reggel, egy nagyon fontos ügyben.

– Mivel győzött meg?

Tudtam, hogy ha valaki átverekedte magát az asszisztensemen, az élő tűzfalamon, annak itt a helye, mert fontos lehet vagy nekem, vagy a cégemnek.

– Azt állítja, hogy hagyatéki ügyvéd Ausztriából, Bad Tatzmannsdorfból. Rögtön az ugrott be, hogy édesanyád ott született. Kérdeztem a részletekről, de nagyon udvariasan közölte, hogy ez csak rád tartozik. Azt mondtam, ha ide tud jönni reggel nyolc órára, akkor várjuk. Véleményem szerint családi ügyről lehet szó.

– Hagyatéki ügyvéd Ausztriából, Bad Tatzmannsdorfból? – ismételtem Anita szavait. Egyik rokonomat sem ismertem. Se egy nagypapa, se egy nagymama, se egy nagynéni, senkim nem volt az anyámon kívül.

– Ha nem akarsz vele beszélni, elküldöm…

– Jöjjön csak be, de mindössze tíz perce van.

– Tudja.

Feltűnt már akkor, amikor beléptem az irodába, hogy Anita szomorú, nem akarta mutatni, ahogyan általában a munkatársaim egyike sem traktált a problémáival, de én azt tanultam az anyámtól, hogy egy csapat akkor működik jól, ha mindenki száz százalékig jelen tud lenni a munkájában. Ha vannak visszahúzó tényezők, érzelmi, családi, anyagi, munkahelyi gondok, akkor azt ott helyben tisztázni kell és lehetőség szerint megoldani. Ha rajtam múlt volna, meg sem említem, de tudtam, hogy foglalkoznom kell ezzel is.

– Szomorúnak látszol. Mi az oka?

Anita hálásan nézett rám.

– Az apám kórházba került – mondta, és könnyes lett a szeme.

Anyám képes volt kezelni, ha egy ember sír, belőlem hidegséget váltott ki. Tízéves lehettem, amikor a kutyánkat elütötte egy autó. Anyám próbált vigasztalni, de ahogy könnyes szemmel rám nézett, döbbenet ült ki az arcára, és azt mondta: „Kislányom, ha nem érzel semmit, legalább a fejedet hajtsd le, mert borzasztó látni a részvétlenségedet!” Örök életre megtanultam, hogy ilyenkor le kell hajtanom a fejem. Pedig nem voltam részvétlen, csak nem éreztem semmit.

– Miért van kórházban? – néztem újra Anitára.

– A szíve rendetlenkedik megint.

– Ebben a hónapban már másodszor – nyugtáztam.

– Igen! Köszönöm, hogy ennyire figyelsz rám.

– Ha be kell menned hozzá a munkaidőben, megoldható.

Bólintott. A sminkjére vigyázva megtörölte a szemét, majd kitárta az ajtót.

– Fáradjon be, Strohn úr!

Az íróasztalomhoz támaszkodva vártam, hogy belépjen a férfi.

– Üdvözlöm – nyújtottam a kezem a magas, nyúlánk vendég felé. Ahogy a szemébe néztem, akkor tűnt fel, a barna szemű, magas homlokú, kifejezetten jóképű férfi korombeli lehetett, nem volt több harmincnégy-harmincöt évesnél.

– Wilhelm Strohn, köszönöm, hogy fogad. – A németekre jellemző akcentussal ejtette az angol szavakat.

– Noemi Rieder-Walz vagyok.

Az irodámban volt egy még anyám ízlése szerint kialakított tárgyalósarok, két kényelmes konyakszínű bőrfotellel, és egy üvegtáblás dohányzóasztallal, oda ültünk le.

Átadta a névjegyét.

– Miben segíthetek?

– Ön ugye nevezett Noemi Rieder-Walz, aki New Yorkban született, 1980. május 6-án? Édesanyja Beata Rieder.

– Igen.

– Rövid leszek, ahogyan a titkárnője kérte.

A táskájából kitett az asztalra egy dossziét és egy papírt, amelyre valószínűleg azt írta fel németül, hogy miket kell közölnie velem.

– Noemi Walz megbízásából jövök. Fogadja részvétemet.

– Az édesanyám egy éve távozott el, de köszönöm. Megmondaná, ki az a Noemi Walz? Rokonunk?

– Az édesapja felesége.

– Az én szüleim nem váltak el.

A férfi belenézett a jegyzetébe.

– Nagyon kevés az időm, arra kérem, hogy amíg a végére nem érek, addig ne szakítson félbe. Az ön édesapja ez év, vagyis 2014. április 28-án elhunyt. Az édesapja felesége bízott meg engem, hogy jöjjek el önhöz a mai napon, május 5-én, és kérjem meg, jöjjön el a temetésre. A legfontosabb, hogy át kell adnom a repülőjegyet, amely a ma 18 órakor induló bécsi járatra szól. Ügyfelem tájékoztatása szerint a temetés május 7-én lesz. Az azt követő napon, május 8-án délelőtt tíz órakor a hagyaték mértékéről is tájékoztatjuk majd önt.

– A megbízója téved. Először is, az én apám a születésem előtt két hónappal halt meg. A szüleim nem váltak el. Vagyis akit ön keres, az nem én vagyok.

– Az ön édesapja Heinrich Karl Walz, aki 1939. szeptember 9-én Bad Tatzmannsdorfban, Ausztriában született?

– A dátum és a hely stimmel, de az én apám neve Heinrich Walz, Karl nélkül.

Róla beszélek.

– De ugye érti, amit mondok? Ez az ember nem az én apám.

– Nem tévedek: az édesapja hunyt el.

– Igen, ahogy mondtam, harmincnégy évvel ezelőtt, a születésem előtt két hónappal.

Az ügyvéd tanácstalanul nézett rám. Felálltam, ő is felállt, a táskáját a fotelre tette, majd a dossziéból elővett egy lezárt levendulaszínű kisebb borítékot, letette az asztalra.

– Itt hagyom önnek a repülőjegyet ebben a borítékban. Addig nem mehetek el, amíg választ nem kapok, hogy eljön-e vagy sem.

– Lehet, hogy nem fogalmaztam érthetően, elmondom németül is: nem én vagyok az az ember, akit ön keres.

Mintha meg sem hallotta volna, amit mondtam, elővett egy másik levendulaszínű, feles méretű borítékot, letette az asztalra. Az dossziéját visszatette a táskájába, a táska csatját akkurátusan visszacsúsztatta a helyére, rám nézett.

– A megbízóm megkért, ha úgy ítélem meg, hogy nem érti a helyzetet, hagyjam itt ezt a borítékot is. El kell még mondanom, hogy a repülőgép holnap tizenegykor érkezik Bécsbe, ahol a megbízóm sofőrje várja majd, hogy elvigye Bad Tatzmannsdorfba.

– Nem utazom. Kérem, távozzon, az idő lejárt.

A férfi lassan csukta be maga mögött az ajtót.

Mintha egy abszurd színdarabba vagy egy kandikamera-műsorba kerültem volna, csak a végén nem leplezte le senki a turpisságot.

„Soha ne foglalkozz olyan dolgokkal, amelyek nem visznek előre” – csengett a fülemben anyám intelme, miközben átsétáltam a folyosó végén lévő tárgyalóba, ahol már várt rám az én mindentudó csapatom.

Mindig izgatottan vártam az új termékekről szóló elemzéseket. Főleg a folyamat utolsó fázisa hozott lázba, amikor már élesben, a kozmetikusokkal közreműködve próbáltunk ki egy bőrradírt, egy krémet, egy arcpakolást.

Az új termékünket ráadásul hab formájában készültünk a piacra dobni.

A krémek is remekül táplálták a bőrt, de a habbal bejuttatott hatóanyagokat gyorsabban tudta hasznosítani, és ennek eredményeként azonnal érezni, sőt látni is lehetett a jótékony hatást. Kíváncsi voltam, hogy a teljesen natúr alapanyagokból készült szer, amelyet az érett, vízhiányos bőr táplálására fejlesztettünk ki, hogyan állta ki a próbát.

Az is izgatott, hogy a tartósításhoz újonnan bevezetett tokoferol, vagyis az E-vitamin, amely a laborvizsgálatokon jól teljesített, mennyire állt helyt a habállagban.

Az elvárásainkat felülmúlta az összes jelentés, esettanulmány. A rengeteg kutatás, a tudományos eredmények napi szintű követése, felhasználása, a munkatársaim hite és munkája csodálatos termékeket hoztak létre, amelyekkel nők ezrein tudtunk segíteni. Hálás voltam anyámnak, hogy ilyen céget épített fel.

A minden apró részletre kiterjedő felmérések ismertetése után áttértünk a csomagolás terveire. Hófehér dobozban, rajta a logónkkal, amely stilizált arany rózsában fehéren dombornyomott BR betűből állt, megszületett az új Beata Rieder-termék! Az összetevők és a használati utasítás fűzöld betűi mellé még mindig az édesanyám képét tettük. Emlékszem, talán tízéves lehettem, amikor először megkérdeztem tőle, miért teszi rá a képét a dobozokra. Azt válaszolta, hogy ő személyesen vállalja minden egyes termékért a felelősséget – a termék leírása melletti kép ezt jelenti.

Átnéztük a marketingtervet, a plakát- és reklámblokk-ötleteket, június első hetére kitűztük a piaci bevezetés időpontját. Elégedetten és az újabb kihívás izgalmával indultam el ebédelni. A könnyű saláta még több energiával töltött fel. Gondolatban már készültem a délutáni tárgyalásra. Visszatérve az ebédről ügyvédem, Ron Roseberg telefonált.

– Hogy vagy?

Mindig atyáskodó aggodalommal beszélt velem, és ez a viselkedése anyám halála óta csak felerősödött. A munkaügyektől függetlenül is hetente felhívott és érdeklődött a hogylétem felől. Anyám az ő jogi közreműködésével, segítségével alapította a céget, és a mai napig ő képviseli a cég ügyeit. Születésem óta ismert.

– Köszönöm, jól – válaszoltam.

– Járt nálam az a hagyatéki ügyvéd, nevezett dr. Wilhelm Strohn, aki reggel veled tárgyalt. Hogyan állsz az ügyhöz?

– Tévedés.

– Nagyon helyes. Tudom, hogy rengeteg a dolgod, de ne feledkezz meg, hogy egy ügyvéd keresett meg, és erre a megkeresésre válaszolni kell.

– Mire gondolsz?

– Bizonyítanunk kell, hogy az elhunyt nem az apád, és ezzel a részünkről lezártnak tekinthetjük az ügyet.

– Minek bizonygatni egy olyan dolgot, amihez semmi közöm?

– Mert meg vagy szólítva az ügyben. Ez egy jogi eljárás, amelybe belekerültél.

– Értem. Kérlek, intézkedj.

– Először az apád halotti bizonyítványát kellene előkerítened. Az elhalálozás után egy-két héttel kiadja a hatóság a családnak. Anyád nagyon precíz nő volt, biztosan eltette. Megtalálod, beszkenneled, elküldöd nekem, a többit én intézem. Ha lehet, még ma le kellene zárnunk.

– Rendben. Megkeresem.

Anyám belém nevelte, hogy amint egy probléma felmerül, annak azon melegében a végére kell járni. Halogatás nincs.

De hova tehetett egy ilyen iratot? Kinyitottam az iroda széfjét, hátha ott megtalálom. A cég alapító okiratán, befektetési papírokon, és a vészhelyzet esetére elrakott készpénzen kívül nem találtam mást.

Ebédidőben jártunk, volt még bő egy órám, hogy hazaszaladjak, és körülnézzek otthon. Szóltam Dorisnak, a házvezetőnőmnek, hogy érkezem, Oswald, a sofőröm az iroda előtt várt.

Az esti csúcshoz képest kifejezetten kihalt volt a város. Húsz perc alatt megtettük az egyébként másfél órás utat. A két fagyallal szegélyezett kapunkkal szemközti oldalon feltűnt egy ismerős tűzpiros sport-Merci. A kapuhoz léptem.

– Noemi! Várj!

Fred sietett felém.

– Honnan tudtad, hogy hazajövök?

– Hívtam Dorist, ő mondta. Bejöhetek? Csak egy perc.

– Rendben. De tudd, hogy rohanok.

Miközben befelé mentünk, Fred arról faggatott, hogy miért nem veszem fel már egy hete a telefont, és miért nem válaszolok az sms-eire.

– Nagyon egyszerű. Éppen egy hete szakítottam veled.

Beléptünk a nappaliba.

– Üljünk le, ha lehet – kérte Fred. Letelepedtünk a hallban lévő kisasztalhoz.

– Hozzak valamit? – kérdezte Doris.

– Erre most nincs időm.

Doris magunkra hagyott bennünket. Csalódott mosoly suhant át Fred arcán.

– Ne nézz így rám a párásan csillogó kék szemeddel, mert elvesztem a fejem, és nem tudom elmondani, hogy miért is jöttem.

Az érzékeimet korábban felkorbácsoló hangja most semmilyen hatással nem volt rám. Vágytól izzó sötétbarna szemének fénye megtört, kialvatlanságról árulkodó sötét karikák árnyékolták. Egy fáradt George Clooney-ra emlékeztető férfi ült velem szemben.

– Meg kell keresnem valamit, és időre vissza kell érnem az irodába – sürgettem.

Csak nézett rám. Nem akartam semmit kiolvasni a szeméből, mert már nem érdekelt, mire gondol, mit érez. Hol volt már az a tűz, amely azon a bizonyos médiapartneri tárgyaláson fellobbant bennem Alfred Fleming cégvezető iránt, aki a gyengéd rámenősségével levett a lábamról! Nem zavart, hogy nős, nem akartam, hogy elváljon miattam. A munkám mellett nem tudtam magam elképzelni feleségnek és családanyának, nekem bőven elég volt, hogy hetente egyszer-kétszer találkoztunk. Nem holmi kisebbségi komplexusból ódzkodtam a tartós kapcsolattól, tisztában voltam a külsőmmel. Az anyám tökéletes alakját örököltem: 175 centi magas, 65 kiló voltam, mindenből annyi volt rajtam, amennyi szükséges a jó megjelenéshez. Anyámtól „kaptam” a hosszú, egyenes szálú szőke hajamat és a mandula formájú kék szememet is. Anyám szerint az apámtól örököltem a bőröm kreolszínét, magas homlokomat, vékony metszésű orromat, a talán túlzottan határozott vonalú államat, erős járomcsontomat.

– A feleségemnek mindent elmondtam. És bármennyire is... Szakítani akarok – mondta alig hallhatóan.

– Nagyon jó!

Végre lezáródott ez az ügy is. Egyszerűen felszabadultam a gondolattól, hogy Fred végre leszáll rólam. Felálltam, hogy elbúcsúzzak. Gondolatban már a dolgozószobában kerestem az apám halotti bizonyítványát.

– Csak ennyi? Neked csak ennyit jelentett a másfél év?

– Ennyit – válaszoltam.

– Kegyetlen vagy. – Ülve maradt a kanapén.

– Ha még maradni akarsz, szólok Dorisnak, hogy engedjen ki. Én most felmegyek –

elindultam a lépcső felé.

– Ismerem a járást! Kitalálok! – felpattant a helyéről, és kirohant a lakásból.

Meg sem vártam, amíg becsukódik mögötte az ajtó, én már fent voltam anyám dolgozószobájában.

Kinyitottam a plafonig érő gardróbszekrényét, amelynek polcain bedobozolva álltak az iratok. Minden egyes dobozra nagy betűkkel egy dátum, az év és hónap, valamint egy kisebb címkére a doboz tartalma volt felírva, nagy részük szerződésekkel, adóügyekkel kapcsolatos dokumentumokkal volt tele. Ez volt anyám birodalma. Amíg ő élt, ki sem nyitottam azt a szekrényt, nem mintha tiltotta volna, egyszerűen eszembe sem jutott.

Aztán észrevettem, hogy polconként a jobb oldali dobozok mellé egy-két élére állított dosszié van becsúsztatva. Leemeltem az egyiket, a felirat szerint egészségügyi és "hivatalos magán" papírokat tartalmazott. Megörültem: hála az én rendszerező édesanyámnak, nem kell az összes doboz tartalmát átvizsgálnom.

Felmásztam a létrára, a legfelső polc dobozai mellett egy gumival átfogott vaskos papírdossziéra a következő volt írva: „Hivatalos magán és egészségügyi iratok, 1978–80”.

Máris a kezemben lesz a papír, gondoltam.

Leültem az íróasztalhoz. A megsárgult lapok feldátumozott, átlátszó, műanyag irattartókba voltak rendezve. Enyhe borzongás futott végig rajtam. Olyan családi papírokat nézegettem, amelyek még a születésem előtt íródtak…

1980. márciusi vagy áprilisi dátumnál kellett keresnem a bizonyítványt. Átpörgettem a lapokat, és végre ott voltam 1980 márciusánál.

Csakhogy a tasakban mindössze egy terhességi laboreredmény lapult. Visszalapoztam februárra, ahol megint csak egy terhességi vérképet találtam, semmi mást.

Felmásztam újra a létrára, és kihúztam a dobozt, amely a dosszié mellett állt. Arra gondoltam, hogy a fontos bizonyítvány talán mögé csúszott. De nem találtam ott sem.

Az órámra néztem. Még volt öt percem a visszaindulásig.

A felső két polc dossziéit átnéztem, a dobozokat kihúztam. Anyám annyira alapos és rendszerető volt, hogy egészen biztos lehettem abban, ha az a halotti bizonyítvány nincs a helyén, akkor máshol sem lehet, de azért átnéztem az 1979-es és 1980-as dobozok tartalmát is.

Még otthonról felhívtam Ront.

– Nem találom.

– Hol halt meg az apád?

– Bad Tatzmannsdorfban. Éppen ott dolgozott, amikor… Miért kérdezed? Ezt neked is tudnod kellene.

– Honnan tudnám?

Megdöbbentem a kérdésén. Hiszen neki ismernie kellett a szüleimet. Már a házasságuk előtt is együtt dolgozott az anyámmal, és amióta az eszemet tudom, nagyon közeli barátjának ismertem őt.

– Nem voltál ott apám temetésén Bad Tatzmannsdorfban?

Megint hosszabb csend következett.

– Nem.

– Hát nem voltatok barátok?

– Akkor még anyád nem avatott be a magánéletébe.

– Ezt nem értem… Mi az, hogy nem avatott be? Hiszen várandós volt, és a férje meghalt…– közben az a ki nem mondott kérdés kattogott az agyamban, hogy Ron talán nem támogatta az anyámat élete legnehezebb időszakában.

– Itt vagy még? – hallottam a vonal túlsó végéről Ron hangját. – Azt javaslom, utazz el Bad Tatzmannsdorfba, és járj a végére ennek az ügynek. Ha akarod, adok melléd valakit, aki elkísér.

– Köszönöm, egyedül is boldogulok.

Letettem a telefont. Furcsán, kellemetlenül éreztem magam, de tudtam, hogy erre most nincs időm, hiszen az utazás miatt át kell szerveznem a hetemet. Dorist megkértem, hogy csomagoljon be három napra, a táskám pontban háromra érjen az irodámba. Doris minden tervezett és hirtelen jött utazásom előtt percekig sopánkodott, mint egy kedves nagymama. Megértettem az aggodalmát, hiszen születésem óta mellettem volt. Anyám azért adott munkát és lakhatást az akkor húszéves, árva, egyedülálló nőnek, hogy vigyázzon rám és a házra. Becsaptam magam mögött a két óriás fagyallal közrefogott kapunkat. Tizenhárom óra ötven perckor értem vissza az irodába.

Kettőkor kezdődött a cég tőzsdei bevezetésével foglalkozó meeting. Még volt tíz percem. A naptáramba be volt írva este fél nyolcra egy találkozó Adammel, akivel két hete találkozgatok. Fred után ő lépett be az életembe. A következő nap délelőttjén esedékes két tárgyalást sztornózták. Ritkán fordult elő ilyen. Ha ez az utazás nem jött volna közbe, akkor sem unatkoztam volna. A péntek volt az összegző nap: végignéztem az egész heti forgalmunkat. Rengeteg alapanyag, csomagolóanyag fordult meg nálunk, számolnunk kellett a gépeink karbantartásával, a kereskedelmi partnereink, a munkatársaink kifizetésével, figyelnem kellett a bevételeinket. Anyám ültette el bennem azt a szokást, hogy mindenről tudnom kellett, ami a cégen belül történik. Még azt is, ha eltört egy szappanosdoboz adagolópumpája, mert az is tételt jelentett a költségvetésben.

Gyakorlatilag tízéves korom óta tanított, terelt ebbe az irányba. Figyelmeztetett, hogy soha ne felejtsem el: ha mi hibázunk, közel ötszáz ember megélhetése forog kockán.

„A cég nemcsak értünk van, hanem azokért az emberekért is, akik itt dolgoznak. Ne feledkezz meg róluk, hiszen az álmaink megvalósításában ők segítenek nekünk. Felelősséggel tartozunk értük” – ezt is, mint annyi minden mást, szinte belém programozta az édesanyám. Neki természetes volt, hogy mindent tökéletesen csinált. Engem is tökéletesen és kiszámíthatóan szeretett.

Visszatérve az aznapi teendőimhez megkértem Anitát, hogy mondja le Adamet, és tegye át a következő hét kedd estére, vagy utána bármelyik napra, majd szóljon Oswaldnak, a sofőrömnek, hogy negyed négykor várjon a bejáratnál.

Volt még annyi időm, hogy a Google-ön megkeressem Bad Tatzmannsdorf polgármesteri hivatalának honlapját. Azt reméltem, hogy a 21. században talán el lehet intézni a halotti bizonyítvány pótlását interneten keresztül is, de tévedtem. A német szövegből kiderült, hogy csak családtagoknak adják ki, és csak személyesen lehet átvenni. Szerencsémre hétfőn reggel kilenc órára be tudtam jelentkezni ügyintézésre. Anitát megkértem, hogy foglaljon le három éjszakára szállást Bécs belvárosában.