A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Max Monroe: The Secret (Winslow Brothers #3), 2022

Fordította
RÁCZ JÚLIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vonzó ajánlat (Winslow fivérek 1.), 2022

Szexi alku (Winslow fivérek 2.), 2022

Copyright © 2022. TheSecret by Max Monroe. Published by

arrangement with Bookcase Literary Agency.

Hungarian translation © Rácz Júlia, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Wander Aguair Photography

Modell: Cayman Cardiff

Borítóterv: Peter Alderweireld, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fegyveresi Anikó

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-61-3

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Az Izgató titok egy teljes hosszúságú romantikus vígjáték és önálló regény a Winslow fivérek-sorozatban. A könyv tele van vidám és kedves viccekkel, de emellett egy 5000-res fokozatú lángon ég – vagy képzelj ide egy olyan számot, amely a te skáládon füstölgően forró, legyeznem-kell-magamat típusú magasságokat jelent.

Rengeteg forróságról van szó.

Most, hogy már tudod, ne fordulj a hatóságokhoz miattunk, mert az Izgató titok lángra lobbantotta a lakóhelyedet. Egyébként is, biztosak vagyunk benne, hogy a nadrágodban érzékelt gyújtogatást nem tudod bejelenteni.

A könyv tartalmának vicces és függőséget okozó jellege miatt a következő dolgok nem ajánlottak: a regény olvasása nyilvános helyen, az ágyban, félálomban lévő házastárs és/vagy háziállat és/vagy gyermek mellett, randevú közben, az esküvőd napján, gyermeked születése közben, evés és/vagy ivás közben, a munkahelyeden, a könyv felolvasása a főnöködnek, és/vagy vezetés közben. Továbbá, ha életkor/terhesség/gyermekszülés/stb. miatt húgyhólyag-inkontinenciában szenvedsz, javasoljuk, hogy viselj higiéniai termékeket, és/vagy olvass közvetlenül a toaletten ülve. Lehet, hogy hosszúnak tűnik a felsorolt helyek listája, ahol nem szabad olvasni, de biztosítjuk, hogy megéri, ha a megfelelő környezetet választod.

Kellemes olvasást!

Szeretettel,
Max & Monroe

AJÁNLÁS

Azoknak, akik gyerekkorukban játszották a zászlószerzés játékot – köszönjük, hogy megihlették a könyvben szereplő játék felnőtt változatának ötletét.

A csokoládéval bevont fánkok készítőinek – köszönjük, hogy életben tartottatok minket.

Az íróasztaloknak – köszönjük, hogy megtartottátok a képtelen káoszunk súlyát, amíg be nem fejeztük ezt a könyvet. Ígérjük, hogy most már letakarítunk benneteket.

BEVEZETÉS

április 22., hétfő

Ty

Nem hiszem el, hogy Staten Islanden vagyok, és egy jövendőmondót keresek.

Ki gondolta volna, hogy a régmúlt világ egykori legnagyobb szeméttelepe egyben a régóta keresett válaszok lelőhelye is?

A Range Rover kereke alatt ropog a kavics, én pedig megállok egy régi, leharcolt külsejű téglaépület előtt.

Hivatalosan is elhagytam a felhőkarcolók és zsúfolt járdák által alkotott normális környezetemet, és beléptem az olyan híres gengszterek szülőhelyére, mint Angelina a Jersey Shore-ból{1}.

Személy szerint semmi kétségem afelől, hogy a sarlatán, akit éppen próbálok felkutatni, tökéletesen ideillik.

A kora délutáni napfény áttör a szélvédőm üvegén, és hunyorognom kell, ahogy leállítom a motort, és felnézek az ócska téglahalomra, amelyet legalább három hónapomba telt megtalálni.

Az ismerős szócska pirosan villódzik a bejárati ajtón: Jósnő.

Korábban már láttam ezt a feliratot. Tizennégy éve, hogy pontos legyek. Még ennyi idő elteltével is az akkorihoz hasonló érzések kerítenek hatalmukba. Bár korábban sokkal kényelmesebb helyen volt – pont New York City közepén, és ugyanabban az utcában, mint a sztriptízbár, ahová a legidősebb bátyámat, Remyt vittük, hogy megünnepeljük a közelgő (és balszerencsésen végződő) esküvőjét.

– Ez teljes képtelenség – morgom magamban még egyszer, utoljára, ahogy kiugrom a kocsiból a vezetőülés oldalán. Becsapom magam mögött az ajtót, és bezárom. A csizmám hangosan csikorog a parkoló kavicsán, de mielőtt továbbmehetnék a bejárat felé, a mobilom egy bejövő üzenetet jelezve megrezzen. Csak egy pillantást vetek rá, és látom, hogy a testvéreimmel folytatott csoportos csevegésről van szó.

Winnie: Vacsora este 7:30-kor. Jól teszitek, ha nem késtek, vagy mostantól egy olyan családnak fogom szentelni a főzésre szánt időmet, amelyik megérdemli.

Winnie a Winslow klán kisbabája. Mondjuk, már nem igazán nevezhetjük kisbabának. Házas, a New York Mavericks igen híres futballcsapatának sikeres fiziológusa, és az én egyetlen Lexi unokahúgom anyukája.

Win nem az a típus, akit hülyének lehet nézni, és ez valószínűleg annak az eredménye, hogy hosszú évekig kellett a négy csirkefogó bátyját elviselnie, valamint hogy olyan környezetben dolgozik, ahol nála kétszer akkora férfiak dominálnak.

Flynn: Vettem.

Remy: Ott leszek.

Újabb üzenet jelenik meg a képernyőn, és sem a feladóján, sem a válaszon nem lepődöm meg.

Jude: Ma este? Mi van ma este?

Jude a legfiatalabb öcsénk. Mi ketten lazábbak vagyunk, akik szeretnek viccelni. Flynn sokkal komolyabb és lényegre törőbb. Remy mindannyiunk egészséges keveréke, ráadásul olyan drámai múltja van, mint amilyenről csak könyvekben írnak.

Winnie: JUDE!

Jude: Nyugi, Win! Ott leszünk Sophie-val.

Ahogy látható, a többi Winslow férfitól eltérően Jude már nem egyedülálló agglegény. Ő már „mi”-ként hivatkozik magára és a menyasszonyára. És kibaszottul fura. Higgyétek el, ha ismertétek volna Jude-ot Sophie előtt, a ti fejetek is felrobbanna a radikális változástól.

Nagyjából egy éve Sophie, aki hamarosan a sógornőm lesz, behálózta Jude-ot, és a szemétláda azóta eltűnt. A kisöcsém egy év leforgása alatt a világ legnagyobb nőcsábászából elkötelezett vőlegénnyé vált. Arról nem is beszélve, hogy kevesebb mint hat hét múlva hivatalosan is férj lesz belőle. És ez nagy szerepet játszik abban, miért töltöttem az elmúlt néhány hónapot azzal, hogy levadásszak egy Cleo nevű jósnőt.

Őrültségnek hangzik, tudom, de higgyétek el, hogy még a felszínt sem kezdtem el kapargatni.

Nagyjából másfél évtizeddel ezelőtt, amikor még csak huszonakárhány éves seggfejek voltunk, akik csak jól akarták érezni magukat, ez a nő Remy legénybúcsújának estéjén megjósolta a jövőnket. Viccnek indult az egész. Csak valami röhejeset akartunk csinálni, hogy emlékezetessé tegyük Remy nagy estéjét.

De most úgy tűnik, jól megtréfáltak minket.

Egy héttel azután, hogy egy ismeretlen elmondta, mit tartogat a jövőnk… Cleo első jóslata valósággá vált. Remyt otthagyták az oltár előtt, az esküvőt le kellett fújni, neki pedig összetört a szíve.

Tizenhárom évvel később pedig Jude az all-you-can-eat puncibüfé gyakori vendégéből kibaszott szerzetessé változott, aki egyetlen nő mellett akarja elkötelezni magát az élete hátralevő részére.

Néhány héttel ezelőtt esett csak le a dolog súlyossága, amikor elmentünk Vegasba Jude legénybúcsúja alkalmából – hogy milyen pontos is volt Miss Cleo jóslata: hiszen megjósolta, hogy egy fogadás fogja megváltoztatni az életét, és pontosan így találkozott Sophie-val.

Mondanom sem kell, hogy a feje tetejére állt a világom, és igyekeztem a homokba dugni a fejem azóta is.

Most pedig úgy érzed, az egyetlen módja, hogy véget vess ennek az állapotnak, ha egyenesen a forráshoz látogatsz el.

Mélyen beszívom a levegőt, a farzsebembe dugom a telefonomat, és az ütött-kopott épület felé veszem az irányt. Ahogy átlépem a küszöböt, egy hatalmas harang kondul meg az ajtó felett, az orromat pedig por, gyertyák és füstölők szaga üti meg. Ugyanaz a sötét, burgundi vörös függöny díszíti a szobát az arany kötelekkel, mint majd’ másfél évtizede – és ugyanazok a közhelyes csecsebecsék töltik ki a látóteremet, amelyeket legénybúcsútól zavaros tekintettel csak egyszer láttam korábban.

Olyan, mintha visszautaztam volna az időben.

Mi a francot csinálok? Nem kellett volna idejönnöm.

Éppen készülök sarkon fordulni, teljes bennem az elszántság, hogy kitörlöm az egész Staten Island-i utat a memóriámból, de a következő két szót hallva megtorpanok:

– Már vártalak.

Az a hang. Te jó ég, emlékszem rá.

Akkora szemmel nézek körbe a szobában, hogy az még Tapsi Hapsit is lekörözi, amikor meglátja a prérifarkast. Cleót és a félelmetesen zöld pillantását keresem, de nem látom sehol.

– Foglalj helyet, Ty. – A reszelős női hang ismét betölti a fülemet, és ezúttal megtalálom a forrását is. A bársonyfüggönyök mögött, amelyek egy titokzatos hátsó szoba felé vezetnek, a nő, akit keresek, még egy csomót köt az amúgy is összeszorult gyomromon.

Néhány hosszú pillanat után megjelenik Cleo, a hírhedt jövendőmondó. Határozott, zöld szemének pillantása azonnal találkozik az enyémmel, és mindenre megesküszöm, hogy a golyóim szinte visszaugrottak a gyomromba.

Basszus, ez rohadt fura.

– Ne aggódj, nem harapok – csipkelődik. Nyugtalanító, hogy ez a nő egy percet sem öregedett, mióta legutoljára láttam. A bársonycsuklya alatt ugyanaz a sűrű, fekete haj lóg a vállára. A tekintete túl bölcs. Ajkán az ismerős vörös rúzst vélem felfedezni, amelyre húszéves koromból is jól emlékszem. Ez nem botox, feltöltés vagy bármi más hasonló hülyeség eredménye. Ez valami biológiai dolog lehet – valami kibaszottul hátborzongató állapot.

Kezével két szék felé int, amelyek egy selyem terítővel letakart asztal előtt helyezkednek el, és akármennyire is a saját akaratomból jöttem ide, továbbra is hezitálok, hogy kövessem-e az utasítását.

– Ó, az én kedvenc professzorom. – Szavait egy magabiztos mosoly kíséri, amelytől szája sarka épphogy csak egy kicsit görbül felfelé. – Azt hiszem, mindketten tudjuk, hogy nem azért jöttél el idáig, hogy ne tedd fel nekem azokat a kérdéseket, amelyek megtöltik azt a jóképű fejedet.

Elképesztően zavarba ejtő, hogy ez a nő tudja a nevemet. Hogy emlékszik a nevemre. És valahogyan még a foglalkozásomról is van tudomása.

De igaza van. Nem azért vezettem ki egy órán keresztül a Staten Islandre, hogy inamba szálljon a bátorságom.

Egy sóhaj kíséretében leülök vele szemben. A helyiségben csend van – valami jósnőtematikájú, szélcsengőhöz hasonló zenén kívül –, a padló pedig szinte mintha vibrálna. Ez attól is lehet, hogy a térdem a normálisnál sokkal, de sokkal jobban remeg, bár… rohadtul nem tudom. Ez az egész természetfelettinek tűnik.

Muszáj elfordítanom a tekintetemet, amikor csak Kattant Cleo rám néz. Nem tudom, mi van ezzel a nővel, de úgy érzem, túlságosan belém lát – mintha beférkőzne a fejembe.

– Ne aggódj – mosolyog ismét. – Az első gondolataid ijedtségről tanúskodnak, gyermekem. Nem ítélkezem arról, amit hallok, csak akkor figyelek oda, ha úgy érzem, szükséged van a segítségemre.

Egy rövid pillanatra behunyom a szemem, és fejben kérdőre vonom magam, hogy mégis hogyan jutottam idáig.

Csak nyugi, haver. Több mint tízdollárnyi útdíjat fizettél. Itt az ideje, hogy felszívd magad.

Ismét találkozik a tekintetem Cleóéval. Keze most könnyedén az asztalon pihen.

– Nem okozol csalódást, kedvesem – mondja egy apró vigyorral. – Tudtam, hogy az idő a javadra válik majd.

Most flörtöl velem?

Ha így van, nem tudnám hibáztatni. Tényleg jóképű egy pasas vagyok, de azért ez egy kicsit fura, a körülményeket tekintve.

– Hogy vagy, és hogy vannak a testvéreid?

– Nos, ők nem öregedtek olyan elegánsan, mint én, de mindketten tudjuk, hogy ez az arc itt eléggé magasra teszi a lécet.

Puhán felnevet.

– Irigylésre méltó az önbizalmad, kedvesem.

Egyszersmind valószínűleg egyfajta megküzdési stratégia is, de hé, most ne menjünk bele a részletekbe.

Tekintete izzik a bölcsességtől, szája tudálékos mosolyra húzódik.

– Remington, Flynn és Jude hálásak lehetnek, hogy ilyen fontos neked az életük alakulása.

Bassza meg! Hogy a fenébe emlékszik mindenre? Tán csak nem tart minden múltbéli ügyfeléről feljegyzéseket és képeket? Vagy fotografikus memóriája lenne? Vagy lehet, hogy titokban a CIA tagja, és éppen egy fülesben adagolják neki az információkat?

Tesó, kábé annyi esélye van annak, hogy ez a nő a CIA tagja, mint hogy te Jude nyomdokaiba lépj, és hátralevő életedben elkötelezd magad egy nő mellett.

– Gyerünk! – bátorít. – Kérdezz nyugodtan.

– Hogyan? – tör ki belőlem végül. – Honnan tudtál a…?

De megállok, mielőtt túl sok információ hagyná el a számat.

– A világegyetemmel való kapcsolódásom miatt olyan dolgokat látok, amiket mások nem.

A világegyetemmel való kapcsolódása? Micsoda szar válasz! És nemcsak szar, hanem elképesztően homályos is. Ha annyira szuper a világegyetemmel való kapcsolódása, akkor tudnia kéne, kiről kérdezem, és miért kérdezem, és rögtön bele kéne csapnia a lecsóba.

Cleo int, hogy tartsam oda neki a kezemet, és egy pillanatig habozom, mielőtt valóban belevetem magam ebbe az őrültségbe. Ha Rómában vagy, tégy úgy, mint a rómaiak, meg minden ilyesmi, ugye? Nem kellett volna idejönnöm, ha nem szánom el magam arra, hogy bármit megteszek, ami szükséges.

Cleo összekulcsolja hosszú, piros körmű ujjait a tenyerem körül, és lebámul oda, ahol összeér a bőrünk, majd úgy tíz másodpercre lehunyja a szemét. Türelmetlenül várok, hogy újra kinyissa, tekintetemmel szinte lyukat égetve az arcába, végül ismét rám néz.

Azonnal elmosolyodik, mihelyst észreveszi merev tekintetemet.

– Jude sorsa nagy boldogságot hozott a számára, nem gondolod?

Kérdése földrengésként ér, teljesen kimozdít az egyensúlyomból, és csak bólintani tudok.

– Tudom, hogy azt gondolod, hogy csak részben volt igazam Remyvel kapcsolatban, de kedvesem, még azelőtt elmentetek, hogy befejezhettem volna a jóslatot – folytatja. – Eljön majd az ő ideje is. Egy váratlan második esély fog beköszönteni az életébe, amely mindent megváltoztat.

– Ugye tudod, hogy mindez tizennégy éve történt? Mármint úgy tűnik, a sors nem igazán sieti el a dolgokat, hogy valóra váltsa a furcsa kis jóslataidat. – Felnevetek az egész helyzet abszurditásától. – Eszedbe jutott már, hogy egész egyszerűen nem vagy túl jó a munkádban?

– A sors a saját időbeosztása szerint dolgozik. – Végigfuttatja mutatóujját a tenyeremben lévő éleken. – Ti négyen makacs öszvérek vagytok, ha szerelemről van szó. Harcoltok ellene. Elutasítjátok. Nem vesztek róla tudomást. Újra és újra. De érthető, ha azt nézzük, milyen tapasztalata volt apátoknak és Remingtonnak.

Apámnak? Haha! Az a seggfej gyerekkorunk óta nincs is a képben. Egy nem létező tényező – és olyan messze van egy apától, amennyire csak lehet.

– Tudom, hogy azért vagy itt, mert egészen mélyen aggódsz. Talán egy kicsit meg is vagy rémülve.

– Nem félek – forgatom a szemem.

Cleo elvigyorodik.

– Hát persze hogy nem félsz. Ty sosem fél semmitől, igaz? Kalandvágyó, tevékeny, és minden nő álmának tárgya.

Végre olyan dolgokat mond, aminek értelme is van.

– Ez illik rám.

– Ne aggódj, van még időd, gyermekem.

Időm?, kérdezem magamtól némán. Idő – pontosan mire?

Harminckilenc éves vagyok, és kibaszottul imádom az életemet. Imádom az életmódomat, imádom a professzori állásomat a New York-i Egyetemen. Nincs szükségem időre semmihez, csak az olyan dolgokhoz, amelyek örömet szereznek nekem.

– Még van idő arra, hogy a komfortzónádon belül élj – fejti ki Cleo jobban. – Idő arra, hogy kerüld az elköteleződést. Arra, hogy olyan dolgokat csinálj, amelyek szerinted örömet szereznek neked.

– Szerintem szereznek örömet? – Összeszűkül a szemem. – Cleo, kedvesem, olyan dolgokat csinálok, amilyeneket csak akarok. Ennyi. Történet vége.

– Hát persze – válaszol, hangja békéltető. – És megnyugodhatsz, lesz még idő a játékaidra. Van még időd arra, hogy rövid románcokat létesíts olyan nőkkel, akik megragadják a képzeletedet. Arra is van időd, hogy a sok szórakozás közepette összetört szíveket hagyj magad után.

– Összetört szíveket? Ne legyünk ilyen drámaiak. Ezek a nők tudják, mibe mennek bele.

Persze, teljesen igaz rám, hogy összevissza randizgassak, és egy nőnél csak rövid időre kössem le magam, de ez vagyok én. Az biztos, hogy nem célom összetört szíveket hagyni magam után. Tekintve, hogy néhány hétnél tovább egy nővel sem szoktam találkozni, a puszta gondolat is nevetséges. Úgy értem, senki sem tud ilyen rövid idő alatt szerelembe esni.

Összetört szívek, na persze.

– Egy nap majd meglátod az igazságot – állítja Cleo. – De nyugodtan hidd el, hogy még van időd, mielőtt a sors úgy dönt, hogy készen áll rád.

– Ez mégis mit akar jelenteni? – horkanok fel.

– Nem te vagy a következő. A sors jelenleg túlságosan elfoglalt valaki mással.

A szavai hatására nevetésben török ki.

– Ja, értem, oké. – Kitépem a kezemet az övé közül. – Ahogy gondolod.

– A sors időben meg fog találni. De egy ember élete éppen most változik meg, ebben a pillanatban.

Kihívóan ráncolom a szemöldököm, és Cleo merev tekintete nem tágít az enyémtől.

– Időben megtudod, mire gondolok. Csak adj időt a dolgoknak, kedvesem.

– Adjak időt? Mint mondtam, eltelt tizennégy év, Cleo. És őszintén szólva csak egyikünknél találtad el nagyjából a dolgokat, Jude-nál.

– Jude összes jóslata valóra vált. Ez az oka annak, amiért idejöttél. Mert megijedtél a gondolattól, hogy nálam van az összes válasz.

– Hát igen, de azt mondod, adjak időt a dolgoknak, én pedig azt gondolom, hogy már így is rohadt sok idő eltelt.

– Nos, jóképű professzorom, egy másik testvéreden keresztül meg fogod látni, hogyan teszi a dolgát a sors. Aztán pedig te következel.

– Valóban? – kérdezem összehúzott szemmel. – És pontosan mit tesz velem a sors? Talán adhatnál némi támpontot.

Őszintén szólva semmi szükségem ilyesmire, de nincs az az isten, hogy ez a nő emlékszik bármire, amit olyan sok éve mondott nekem.

Válaszként adott mosolya nyugtalanító.

– Félreérthetetlen rokonság van közted és Éva között. A tiltott gyümölcs ellenálhatatlannak bizonyul majd számodra, és attól tartok, hogy többet is fogyasztasz belőle, mint egy harapás. Ennek a meggondolatlanságnak a titka zűrzavart és fájdalmat von maga után. Az út tele lesz nyugtalansággal, de a végére nagy örömet és megkönnyebbülést hoz majd neked.

Szóról szóra pontosan ugyanazt mondta, mint amit Remy legénybúcsúján, amitől elszorul a torkom, és nem tudok válaszolni.

Bárcsak azt mondhatnám, hogy nem hiába fizettem autópályadíjat! De bassza meg, ha nem vagyok jobban összezavarodva, mint amikor úgy döntöttem, eljövök ide.

A karórámra pillantok, majd vissza Miss Cleóra, aki úgy mosolyog, hogy legszívesebben bemutatnál valakinek.

De nem vagyok elég gyors, és ehelyett ő szólal meg.

– Menj, gyermekem! Nem kéne elkésned a családi vacsoráról.

A rohadt életbe! El kell húznom innen.

Gyorsan felugrom, és a kijárat felé indulok, nem bajlódom azzal, hogy udvarias legyek rémálmaim nőjével. Kivágódom az ajtón, és gyors léptekkel a Range Roveremhez lépek,  beülök, és azonnal bezárom magam után az ajtót.

Hősies erőfeszítés arra, hogy elmeneküljek az összes dolog elől, amit odabent mondott nekem. Az egyetlen probléma, hogy az autó bezárása nem fog segíteni az ellen, ami már odabent van a kocsiban.

– Ty! Föld hívja Tyt! – kiabál anyám, aki épp a Wes és Winnie konyhájában található konyhasziget túloldaláról próbálja megragadni a figyelmemet. Mikor végre felpillantok, tekintetem egy nagyon is ismerős anyai pillantással találkozik, amely már szinte nosztalgikus érzéseket kelt.

– Mi az?

– Mi lenne, ha hasznossá tennéd magad, és kinyitnád az ajtót? – forgatja a szemét.

– Tudom, hogy sok dolgod van, hiszen ott állsz, és sört iszol, meg minden – szól bele Winnie is szarkasztikus hangon. – De ahogy láthatod, néhányan itt próbálunk elkészíteni egy vacsorát.

Körbenézve a konyhában, látom, hogy rajtam kívül csak anyám, Paula nénénk, Winnie és Jude menyasszonya, Sophie tartózkodik a helyiségben. Mindenki más – Jude, Remy, Brad bácsi, Winnie férje, Wes és Lexi unokahúgom – a hátsó teraszon van.

– Jól vagy? – kérdezi Sophie, ajka finom mosolyra húzódik, miközben a tekintetemet vizslatja. Komolynak tűnik az érdeklődése, de alig találom a nyelvemet a számban, nemhogy még használni is tudjam.

Őszintén szólva még az idő fogalmát sem igazán tudom értelmezni. Nappal volt, amikor bementem Kattant Cleóhoz, besötétedett, mire elmentem, és az odabent töltött idő nem áll össze az emlékezetemben. Olyan, mintha egy pillanatra eltévedtem volna egy másik dimenzióban.

Szóval nem, nem vagyok jól, de a családom körében nem vagyok hajlandó senkinek sem beszélni a kis kirándulásomról. Kétségtelen, hogy a testvéreim elég nagyot mennének az információtól. Ráadásul négyünknek van egy kimondatlan szabálya, amely szerint soha többé nem beszélünk a zöld szemű boszorkányról.

Bár Jude nem nagyon tartotta be ezt a szabályt, nem igaz? A szemétláda. Ha nem lett volna olyan részeg Vegasban, és nem avatott volna a bizalmába, mintha két csaj lennénk a Gossip Girlben, nem is foglalkoztam volna ezzel a szarsággal.

Amikor észreveszem, hogy Sophie még mindig kíváncsian néz rám – most még inkább, hogy egy elbaszott filmszalagnyi emlék jelent meg a gondolataimban –, gyorsan elhessegetem a kérdését.

– Én mindig nagyszerűen vagyok, Soph – válaszolom egy félmosollyal, és felpattanok a bárszékről, hogy egyúttal kinyissam az ajtót is. Bárki is áll mögötte, ekkor már valószínűleg azon gondolkodik, hogy beengedik-e valaha is.

De nem tudok mit tenni. Úgy tűnik, egyáltalán nem funkcionálok normálisan – kivéve a fülemet. Abból ítélve, hogy milyen tisztán hallom a konyhában a távollétem után folytatódó beszélgetést, azt mondanám, nagyszerűen működik.

– Velem van a baj, vagy Ty tényleg nagyon furán viselkedik? – suttogja Winnie, ahogy végigsétálok az előszobán a bejárati ajtóhoz.

– Tényleg nem stimmel valami vele – helyesel Sophie csendesen.

– És még csak nem is hozott semmilyen random nőt vacsorára – teszi hozzá Winnie. – Egyedül jött. Soha nem jön egyedül.

Szavai hatására megállok az előszoba közepén, és a véletlenszerű hallgatózás helyett céltudatosan hegyezni kezdem a fülem.

– Biztos minden rendben van vele.

– Anya – fecseg tovább Winnie. – Gondolj vissza az elmúlt tíz év összes családi vacsorájára és összejövetelére. Emlékszel akár egyetlen olyan alkalomra, amikor Ty nem hozott el valami random csajt?

– Winnie, hagyd abba! – szól rá anya. – Biztos vagyok benne, hogy nincs semmi gond.

– Haver, mit csinálsz? – kérdezi Remy közvetlenül mellettem, amitől annyira megijedek, hogy a hátam az előszoba falának ütközik. Nem tétlenkedik, hanem megkerül, és egyenesen az ajtóhoz lép.

Sóhajtok. Isten a megmondhatója, hogy a szemétláda el fogja ezt mondani a Winslow nőknek, nekem pedig további suttogó aggodalmaskodásokkal kell majd foglalkoznom. Nagyszerű.

A fejemet rázva újra nekiindulok, épp amikor Remy kinyitja az ajtót.

– Ööö… szia, segíthetek? – kérdezi Rem, én pedig megállok mögötte, mire az ajtó a szél hatására teljesen kitárul.

A küszöbön egy gyönyörű nő áll, haja világosbarna loknikba csavarodik. Tekintete Remyről rám siklik, ahogy őt tanulmányozom, majd találkozik a pillantásunk. Nem tudom nem észrevenni, ahogy azonnal felismer, és ez a csinos arcára is kiül.

Basszus. Én hívtam őt ide? És ha igen, mégis mikor fixáltam le ezt a randit? Oké, nem voltam éppen topon fejben mostanában, de ez…

– Ó! Szóval veled van – néz rám Remy. – Tudhattam volna.

Legidősebb bátyám ezután bármiféle további mondandó vagy köszönés nélkül visszaindul az előszobába, menet közben belebokszolva a vállamba.

Visszanézek az ajtóban álló gyönyörű nőre, közelebbről tanulmányozom őt, végül úgy döntök, csak sodródom az árral. Úgy értem, eléggé nyilvánvaló, hogy ő tudja, ki vagyok. Az arcára van írva. És van valami benne, ami nekem is ismerős. Legyen.

– Nos, határozottan az esetem vagy. Én kértelek, hogy gyere ide ma este?

Haver! Nem is hozhatnád kellemetlenebb helyzetbe.

A nő motyog valamit, amit nem értek és nem is hallok – úgy tűnik, az idegesség erőt vett rajta, én pedig tudom, hogy jóvá kell tennem a helyzetet. El kell érnem, hogy ne úgy érezze magát, mintha egy olyan férfi hívta volna meg, aki nem emlékszik rá – érezze magát úgy, mint egy nő, aki egy általa alig ismert férfi családi vacsorájára érkezett. Nem vagyok biztos benne, hogy bármelyik opció nagyon helyénvaló lenne, de az utóbbi mégiscsak jobban hangzik.

– Gyerünk! Menjünk a konyhába, és szerezzünk valami italt. Hamarosan vacsorázunk.

Mikor visszaérek a konyhába, észreveszem, hogy mindenki a házban van, és a konyhapultot körülállva beszélgetnek és nevetnek.

– Nahát! – kiáltja Jude, miközben rácsap a pultra, és átkarolja Sophie vállát. – Azt hittem, Flynn van az ajtónál. Egyszer az életben el tudok jönni egy családi vacsorára, mert nem Winnie időbeosztásához igazodunk, amikor én mindig dolgozom. Készen állok a lakomára!

– Ne nyavalyogj, Jude – feleli Sophie ferde vigyorral. – Tudod, hogy Flynn bármikor beeshet. Ő megbízható.

Felnevetek.

– Velünk ellentétben, igaz, Sophie?

– Te mondtad, nem én – vonja meg a vállát.

A családom minden tagja rám és a mögöttem álló nőre néz, akiről szinte ismét elfeledkeztem. Gyorsan másfelé pillantanak, ahogy mindig, én pedig gyorsan számba veszem, milyen érzéseket kelt bennem hosszan tartó közömbösségük, amelyet általában az összes randipartnerem felé tanúsítanak.

Elég gyorsan levonom a következtetést. Megsértődnék, ha bármilyen morális magas lóról beszélhetnék. De én vagyok az, aki elfelejtette, hogy meghívta vacsorázni, szóval… azt hiszem, biztosan mondhatom, hogy nem érezhetem magam visszautasítva itt, ennek a jelképes kráternek a kellős közepén.

Hát jó.

Néhány perccel később anya bejelenti, hogy kész a vacsora, én pedig gyöngéden az asztalhoz vezetem a randipartneremet. Ez idő alatt nem szóltunk egymáshoz, és rájövök, hogy nem tudok róla semmit.

Talán ki kellene derítened, mi a neve, és nem kéne ilyen seggfejnek lenned, nem?

Kihúzom mögötte a széket, odasegítve a mellettem lévő helyre, és próbálok egy kezdőmondatot kigondolni, hogy megtudjam, ki a fene ő, de Flynn bátyám érkezésére figyelmem a helyiség másik végébe terelődik. Ahogy belép, mindenki köszön neki, miközben igyekszem emlékeztetni magam a legfontosabb feladatomra – szedd össze magad, haver, és próbáld kitalálni, mi a csaj neve!

Próbálom felvenni vele a szemkontaktust, de ő mással van elfoglalva. És a vállamon érzett koppintás után rájövök, hogy Flynnt nézte, ahogy az felénk sétál.

– Elnézést, de arrébb mennél, hogy a feleségem mellett ülhessek? – mondja minden bevezetés nélkül, én pedig legalább ezret pislogok egyszerre.

Azt mondta, hogy „a feleségem”? Úgy értve, hogy tisztességes, áldott, fehér ruhás, ásó-kapa-nagyharang férj és kibaszott feleség? Elég nagy szemétláda tudok lenni, de hogy a francba hoztam ezt tető alá?

Flynn meg fog ölni.

– Elnézést… – Winnie töri meg először a kézzel fogható csendet, amely eluralkodott az egész szobán. – Azt mondtad az imént, hogy a feleséged?

Csak ekkor jövök rá, hogy nem én vagyok az egyetlen, akit váratlanul ért a hír, és a tény, hogy éppen véletlenül randizni próbálok a nővel, egy kicsit sem érdekel. Mégis mikor házasodott meg Flynn?

Újra a kérdéses nő felé fordulok. Arca most bíborvörös színben játszik, és még az ő szája is tátva marad a sokktól.

– Flynn miatt vagy itt? – kérdezem, miközben próbálom értelmezni a helyzetet, amennyire csak lehet.

– Én… nos, próbáltam mondani valamit, de… – A hangja remeg, Flynn pedig a vállára teszi a kezét, miközben pillantása találkozik összezavarodott tekintetemmel.

– Ty, a te hibád, hogy az egész család – téged is beleértve – automatikusan feltételezi minden ismeretlen nőről, hogy veled jött a családi vacsorára.

– Ez azért van, mert ő egy hímringyó.

– Jude! – csattan fel anya. – Hogy beszélsz? Gyerekek is ülnek az asztalnál!

Még több zajongás tölti be a helyiséget, a családom tagjai cseverésznek és nevetnek, miközben az én elmém próbálja feldolgozni a tényt, hogy Flynn megházasodott.

A szívem hevesen dobog a mellkasomban, a fejemben pedig Cleo hülye szavai cikáznak. „Nos, jóképű professzorom, egy másik testvéreden keresztül meg fogod látni, hogyan teszi a dolgát a sors. Aztán pedig te következel.”

Te jószagú úristen, azt hittem, ezek a szavak legalább egy-két évig üldözni fognak! Hogy majd megtelepednek az agyamban, mint az igazi paraziták! De hogy már ma este valóra váljanak? Mielőtt fel tudtam volna lélegezni? Ez színtiszta gonoszság.

– Akkor tudod, hogy baj van, ha már arra sem emlékszel, melyik nő tartozik hozzád a családi vacsorán – a fülzúgásomon Brad bácsi hangja szivárog át. – Ty, kérlek próbáld az eszedbe vésni, hogy ez a hölgy itt Paula nénéd. Az én feleségem.

Őszintén szólva azt sem tudom, mit válaszoljak erre. Olyan, mintha a szám robotpilóta üzemmódba kapcsolt volna, mialatt az agyam próbálja értelmezni a bombát, amelyet Flynn dobott le a húgom ebédlőjében.

A jelenlévők hangos nevetésben törnek ki, gondolom, rajtam nevetnek, de nem tud érdekelni. Úgy értem… Flynn megházasodott, Cleo pedig mégsem egy szélhámos?

Ha meg kellett volna neveznem egy Winslow testvért, akivel kapcsolatban biztosra mentem volna, hogy Cleo jóslatai nem válnak valóra, Flynn lett volna az – persze magamat is beleértve. Flynn gondterhelt, visszahúzódó, aki még csak nem is randizik soha, nem hoz el nőket sehova, és úgy viselkedik, mint aki teljesen jól érzi magát egyedül.

Ha már ő sincs biztonságban, az mit jelent Remyre nézve?

És ami még fontosabb: mit jelent ez rám nézve?

EGY

Közel kilenc hónappal később…

január 4., péntek

Rachel

Egy téli éjszakán New Yorkban pont olyan hideg van, hogy a férfiaknak a golyói fagynak le, a nőknek pedig a mellbimbójuk. Mintha a masszív betonépületek és járdák valamiféle rituális áldozatbemutatás során feladták volna az összes hőt, amelyet magukban tartogattak, ami után már csak a jég maradt nekik – és nekünk is.

A térdem remeg, ahogy sétálunk az utcán egy szórakozóhely irányába, amely előtt vörös bársonykötelek és emberek hosszú sora vár minket. Ha volt is bármennyi szexis a járásomban, a mozgásom a hidegtől mostanra egy újszülött kancáéhoz hasonlíthat.

– Aha – mondja Lydia, a testvérem, és szédült vigyort villant rám. – Ez egy jó éjszaka lesz.

Hátradobja hosszú, barna haját a válla felett.

– Érzem a csontjaimban.

– Ez érdekes. Én csak a hideget érzem a csontjaimban.

Lydia felhorkan, de annyira viccesen, hogy sikerül mosolyt csalnia az ajkamra.

Félúton a mobilom rezegni kezd a táskámban, én pedig megrángatom a cipzárját, hogy ellenőrizhessem a képernyőt, mivel egy pszichopata technológiafüggő vagyok. Szeretném azt mondani, hogy tudnék élni a telefonom nélkül – csupán könyvekkel és a régi idők egyszerűségével körbevéve –, de a felnőttképességeim teljes palettája Google-kereséseken alapul.

Apa: Bár az utolsó pillanatban, de sikerült szereznem neked egy szobát a kampuszon.

Felsóhajtok, hiszen tudom, hogy az utolsó pillanatra való célzás az idővel való gazdálkodásomnak és a tervezőképességemnek szánt beszólás. De a ma estének attól még csak a szórakozásról kell szólnia, a drámázás apámmal pedig nem árnyékolhatja be ezt, úgyhogy próbálok kellemes hangszínben válaszolni.

Én: Apa, nagyon értékelem, de ahogy már mondtam, van egy lakásom.

Apa: Szerintem jobban tudnál összpontosítani, ha a kampuszon lennél. Például az utazással már egy csomó időt meg tudnál spórolni.

Mindig nyomaszt, mindig piszkál. Nem ismeri be, hogy elmondtam neki, mi a helyzet, és ő az, aki úgy döntött, hogy nem fog figyelni rám. Íme, az apám! Legalábbis én így ismerem őt, amióta csak elég idős vagyok a kommunikációhoz.

– Kivel SMS-ezel? – kérdezi Lydia, én pedig határozottan behajítom a telefonomat a táskámba.

– Senki fontossal.

Erős, de igaz. Legalább a ma estére érvényes. Az apámmal közös történetünk bonyolult – annyira, hogy egy üzenetváltással soha nem lehetne megoldani a problémákat. A vele való megbékéléshez igazából nagyon alaposan meg kellene vizsgálnom az összes döntést az életemben, amit valaha meghoztam, ideértve például azt is, hogy hogy kerültem pont oda, ahova ő akarta.

És a ma este nem erről szól. Ma este jól akarom magam érezni a nővéremmel, Lydiával és a feleségével, Louval.

Nyolc hosszú, a nyugati parton töltött év után hivatalosan is visszatértem New Yorkba. A városba, ahol felnőttem. A városba, ahová fiatalkorom összes emléke köt. Az egyetlen hely, amely még mindig képes emlékeztetni az anyámra.

Valahogy egyszerre érzem azt, hogy el vagyok veszve, és hogy a helyemen vagyok.

Hárman egymásba karolva elhaladunk a bársonykötél mögött várakozó emberek sora mellett, keresztül a cigarettafüst felhőjén és a lélegzetek látható páráján át – amely csak akkor jelenik meg, ha olyan hideg van, hogy az már szinte bűncselekmény. Egyenesen az új klub bejárata felé vesszük az irányt – állítólag ettől a helytől hangos a város.

Egy kidobó fekete pufidzsekiben és gyapjúsapkában áll az Orchid bejárata előtt, kezében egy lista. Érkezésünkre felemelt szemöldökkel reagál, Lydia pedig gyorsan felmutatja az arany dombornyomásos meghívót, amely miatt idejöttünk.

A kidobó kurtán biccent, és kioldja a bársonykötél csiptetőjét, amely elválaszt bennünket a bejárattól.

A nővérem arcán széles mosoly terül szét.

– Csak én gondolom úgy, hogy így tudjuk a legtökéletesebb módon megünnepelni, hogy Rachel végre itthon van?

Őszinte leszek, az én egyetlen nővérkém a legjobb a világon. Van benne valami, ami miatt mindig jól érzem magam a társaságában. Ő pontosan az a félig-teli-pohár típusú ember, pozitív és boldog személyiség, aki mindent és mindenkit beragyog maga körül.

– Egyetértek, drága – mondja a sógornőm, Lou, és rám vigyorog. – Nagyon örülök, hogy visszajöttél New Yorkba, Rae.

– Ti ketten úgy tesztek, mintha soha nem látogattam volna haza – piszkálódom nevetve. – Szinte minden hálaadáskor és karácsonykor itthon voltam. Sokszor nyáron is hazajöttem.

– Igen, de amikor egyszer-egyszer hazautazol, az nem ugyanaz, mintha itt élnél – szúrja közbe Lydia, miközben hármasunk elhalad a kidobóember mellett.

Lou kinyitja az ajtót, előreengedi Lydiát és engem, és betuszkol minket abba a típusú melegbe, amelytől szinte remegni kezdek a kinti fagyos hideg kontrasztja után.

– Azt nem tagadhatom – mondom, és sokatmondóan felhúzom a szemöldökömet –, hogy ha valami jobb volt Los Angelesben, az az időjárás. Nincs hó. Nincsenek hideg, téli éjszakák, amelyektől úgy érzem magam, mintha a mellem egyenesen leesne a testemről.

Lou elneveti magát. Lydia a szemét forgatja, és kritikusan vizslatja az öltözékemet.

– Mondtam, hogy a magas sarkú és a ruha nem a legjobb ötlet.

– Mentségemre szóljon, hogy kabát is van rajtam. – Lepillantok a fényes, fekete magas sarkúmra, meztelen lábszáramra, a ragyogó kék ingruhámra és a krémszínű szőrmebolerómra. – Ráadásul azt mondtad, hogy egy klubhoz illően öltözzek. Ez igazoltan éjszakai klubhoz illő öltözet. Ha azt mondod, hogy a ruha és a magas sarkú nem jó ötlet, de közben egy klubhoz megfelelően kell felöltöznöm, az zavart okoz a mátrixban.

– Ez a kabát egy vicc, és ezt te is tudod. A mínusz tíz fokot nem érdekli a mátrix vagy Keanu Reeves. A mínusz tíz fok senkivel sem törődik.

– Nem arról a Mátrixról beszélek, amelyben Keanu is szerepel – nevetek.

– Ami engem illet, nincs mátrix Keanu nélkül.

A legyőzöttek vigyorával rázom meg a fejem.

– Legközelebb gondoskodom róla, hogy legyen kéznél egy kabát az éjszakai élet tundrájára, amivé New York válik télen. Talán feldobhatom néhány arany karika fülbevalóval, vagy valami hasonlóval.

– Ne légy már ilyen zsémbes – nevet Lydia, és játékosan megbökdös a vállával. – És meg se próbálj úgy tenni, mintha nem örülnél, hogy végre itthon lehetsz. Látom a szemedben, Rae.

– Boldogabb lettem volna, ha ma este otthon maradok a meleg és meghitt új lakásomban, és kipakoltam volna a dobozokat, amelyek elárasztják a nappalimat.

Annak ellenére, amit az apám akar, Lydiának és Lounak köszönhetően az új otthonom a pékségük, a Little Rose Pékség felett található. Sajátos, egy hálószobás lakásról van szó Nolitában, amely olyan keményfa padlóval és nagy ablakokkal büszkélkedhet, amelyekért a New York-i főbérlők egy vagyont kérnének.

Lydiával és Louval ellentétben. Ők ragaszkodnak hozzá, hogy csak úgy fizessek bérleti díjat, hogy részmunkaidőben besegítek a pékségben. Teszik ezt ráadásul úgy, hogy tudják, a pékségben töltött órák másodlagos fontosságot élveznek a NYU-n folytatott egyetemi tanulmányaimmal szemben.

– LA csak az unalmas típusokat engedi be? Csak hogy a hírességek érdekesebbnek érezzék magukat, vagy mi? – kötekedik Lydia. – Sosem voltál az a fajta lány, aki kihagy egy éjszakát egy VIP-klubban csak azért, hogy kipakoljon néhány hülye dobozt.

Nem téved. Mindig is a szórakozást helyeztem minden más fölé, különösen, ha felelősségvállalásról volt szó. De ebben az évben igyekszem összeszedni magam. Huszonhat éves vagyok, és most, hogy a Stanfordon szerzett alapfokú diplomám után kivettem négy év szabadságot, itt az ideje, hogy egy kicsit felnőjek, és a jövőmre, valamint a karrieremre koncentráljak.

Csak ideig-óráig lehet úgy tenni, mintha az ember értene dolgokhoz, ugyebár.

És bár szerettem volna a nyugati parton maradni, és a Stanfordon befejezni a mesterfokú diplomámat, az a tény, hogy apám a NYU angol tanszékének vezetőjeként ingyenes tandíjat biztosíthat a lánya számára, túl szép volt ahhoz, hogy ne éljek ezzel a lehetőséggel.

Senki sem akar megrekedni a diákhitel-adósság nyomasztó súlya alatt. Bár egy rámenős apa akarata alatt sem akar senki összeroppanni.

Nathaniel Rose professzor basáskodó hajlamai és magas elvárásai pokolian megnehezítik a dolgomat.

Ne gondolj erre, Rachel!

– Szóval… miért is vagyunk itt? – kérdezem, arra kényszerítve magam, hogy a jelenre koncentráljak. Átadom a kabátomat a ruhatárosnak, Lou már megkapta a számunkat, és a hatalmas klub irányába fordítja a fagyból felolvadó testemet.

Lydia és Lou megfordulnak, karjukat összekulcsolják előttem, de Lydia visszanéz a válla fölött, és menet közben is beszél. Nehéz hallani őt a bentről erősödő zajoktól, de még mindig ki tudok venni mindent, amit mond… azt hiszem.

– Mert Sophie barátunk meghívott minket. A ma este nagy esemény neki és a férjének, Jude-nak. Ez a Secret Club hivatalos megnyitó bulija.

– Ki az a Sophie, és mi az a Secret Club?

– Sophie rendezvényszervező… – a hangja elhalkul, ahogy megfordul, hogy megnézze, hová lép, majd visszafordul felém –, évek óta ismerem – mondja Lydia. – Az egyik kedvenc ügyfelünk.

– A Secret Club pedig egy új jelenség, ami hamarosan nagyot fog menni a párok körében – teszi hozzá Lou, és hátrafordul, hogy röviden rám mosolyogjon.

A zene vibrál a padlón, amitől a lábfejem kissé megremeg a tűsarkúmban. Követem a nővéremet és a feleségét, ahogy a klub hivatalos bejáratához érünk.

A hely zsúfolásig megtelt. Az emberek nagyjából mindenhol ott vannak – a terem közepén lévő táncparketten, amely felett DJ-pult magasodik, az elülső nagy bárpultnál, ahol italokért könyörögnek, valamint a terem félig megvilágított szélein, ahol privát fülkék és asztalok helyezkednek el.

Los Angelesnek is megvannak a maga éjszakai klubjai, de semmi sem hasonlítható ahhoz, amit New York tud nyújtani.

Már a puszta gondolat is mosolyra fakaszt. Nem számít, hány évet töltöttem a nyugati parton, a szívem mélyén mindig New York-i lány maradok. Kicsit nyers, lázadó, ami nem mindig a legjobb érdemem, de ezt a várost a csontjaimban érzem. Los Angeles túlságosan… feszült. És nagyképű. Legalábbis az a része, amelyet én ismertem meg.

Nem telik el sok idő, mire a bárpultnál felkapunk néhány italt, Lydia és Lou pedig megpillant két ismerőst, egy hipszter kinézetű, vastag szakállú, drótkeretes szemüveges fickót és egy vékony, koromfekete hajú nőt.

Miközben dumálnak, udvariasan kivonom magam a SoHo-i művészeti galériáról folytatott beszélgetésükből, és odasétálok, hogy megnézzem, mi ez a nagy felhajtás a főasztalnál, amely körül tekintélyes tömeg verődött össze.

Promóciós asztalról van szó, amely a Secret Club jelentését igyekszik elmagyarázni, és gyorsan rájövök, hogy ez a márka olyan párokhoz szól, akik fel akarják fedezni az élvezeteket.

A szexuális élvezeteket.

Őszintén szólva, nekem tetszik. Újszerű módja annak, hogy a párok biztonságosan és játékosan fedezzék fel fantáziáikat és vágyaikat együtt, és az egész a jelvények megszerzése körül forog, ami a kislánykori cserkészmivoltomra emlékeztet.

Gyorsan rájövök, hogy az asztal közepén egy halom kártya hever, amelyek arra szolgálnak, hogy játsszanak velük. Tedd magad próbára ma este – olvasható a bekeretezett instrukción.

Meg kellene tenned, ösztökél a bennem élő gyermek.

A testem meginog, amikor valaki oldalról belém ütközik. Harcra készen felpillantok, de csak a nővérem az.

Elolvassa ugyanazt az utasítást az asztal közepén, és izgatottan, mosolyogva megráz.

– Ó, ez jó mókának tűnik!

Nyugodtan, egyetértően bólintok.

– Ha mész egy kört, megyek én is egyet – teszi hozzá Lydia, és fejével a kártyapakli felé biccent, amelyből az elmúlt öt percben legalább húsz embert láttam kártyákat elvenni.

– Mégis miért ne, mi? Ha már New Yorkban vagyunk, nem igaz? – Rákacsintok, és mindketten előrenyúlunk, hogy elkapjunk egy kártyát.

Lydia vállalja a kezdést, megfordítja a kártyát, és csendben elolvassa a szavakat.

– Mit ír, Lyd?

– „Lepj meg valakit egy szexi csókkal” – vigyorog rám, én pedig felhorkanok.

– Hát, ez könnyű, tekintve, hogy a feleségeddel vagy itt.

Lydia csak kuncog, de aztán megfordul, és átszeli a termet Lou irányába, aki még mindig a szakállas hipszterrel és a fekete hajúval beszélget. Igen, biztos vagyok benne, hogy van nevük, de nem vagyok benne biztos, hogy tudni is akarom.

Beszélgetésük gyorsan megszakad – Lou szó szerint a mondat közepén van –, amikor Lydia odalép, mindkét kezét felesége csinos arcára teszi, és közelebb rántja őt egy lassú, felfedező jellegű csókra.

Elég sokáig tart ahhoz, hogy a szakállas férfi szórakozottan rám nézzen, és Lou belemerüljön a csókba, ujjait Lydia hajába fonva.

Eltart egy darabig, amíg át tudom verekedni magam a tömegen, hogy odaérjek hozzájuk, de amikor sikerül, incselkedni kezdek.

– Menjetek szobára!

Lydia a felszólításomra véget vet a csóknak, kuncogva húzódik el, míg Lou félig kábultan néz, és összevonja a szemöldökét, mintha azt kérdezné: „Ez meg mire volt jó?”

A nővérem megmutatja neki a kártyáját, Lou pedig mosolyogva olvassa.

– Küldetés teljesítve, drágám.

Lydia még egy utolsó simogató, játékos csókot nyom a felesége ajkára, mielőtt felém fordulna, és kíváncsi mutatóujjával megkocogtatja a még mindig a kezemben lévő kártyát.

– Oké, Rae. Te jössz.

Felemelem a kártyát, és csendben elolvasom a kihívást.

– Hangosan olvasd fel!

Forgatom a szemem, de engedek Lydia követelésének.

– „Tégy róla, hogy a jelen lévő legdögösebb srác egész életében emlékezzen rád.”

Lydia azonnal nevetésben tör ki, én pedig bosszúsan nézek rá.

– Biztos vagyok benne, hogy a te kihívásod sokkal könnyebb volt, mint az enyém.

– Igen, de ez pont neked való.

Összeráncolom az orromat.

– Ez meg mit jelentsen? Hogy egy ribanc vagyok?

Lydia nevet.

– Pontosan tudod, mit jelent ez, Rae. Mindig is az a lány voltál, aki élvezi a kihívásokat. Különösen, ha két dologról van szó…

– És mi lenne ez a két dolog?

– A férfiak, valamint az apánkkal szembeni lázadásod.

– Az apánk elleni lázadást értem, de a férfiak? Nem látom az összefüggést.

– Térj észhez! – vág vissza egy horkantással. – Te vagy az a lány, aki becserkészted, aztán dobtad a fiúkat, és állandóan buliztál.

– Azért nem voltam ennyire rossz.

– Láttam, ahogy az apánk hajnali háromkor kirángatott egy fiút a szobádból, miután ez a fiú két hétig megállás nélkül telefonálgatott neked. Kirángatták a szobádból, cipő nélkül, a boxeralsójánál fogva, és ennek ellenére sem tudott elszakadni tőled. Hidd el, Rae, te vagy az a lány. És én abszolút imádlak ezért.

– Ugye tudod, hogy csak tizenhét éves voltam? Régen volt már, hogy ennyi bajt okoztam.

– Nem annyira régen.

A szememet forgatom.

– Az egyetlen ok, amiért sosem kellett fiúkat csempészned a szobádba, az volt, hogy apa nem vette észre, hogy a lányokat szereted.

– Ez határozottan előny volt számomra – kuncog Lydia, és bólint. – De ez nem rólam szól. Hanem rólad. És arról a kártyáról a kezedben.

– Tudod, azért jöttem vissza New Yorkba, hogy az a profi, felelősségteljes felnőtt legyek, akinek apánk mindig is látni szeretett volna.

– U-nal-mas! – incselkedik, minden egyes szótagot egyenletesen artikulálva. – Na, ki a szerencsés fickó?

– Rossz hatással vagy rám.

– …mondja a lány, aki rábeszélt, hogy hazudjak két hónapon keresztül, hogy az apánk azt higgye, valami könyvtár-tematikájú nyári táborban van, miközben valójában a rocker barátjával járta az országot egy olyan leharcolt furgonnal, amelyet valószínűleg nem lett volna szabad felengedni az útra.

A francba! Ha továbbra is lehetőséget adok neki, akkor tényleg eléri a célját. Igen, én, Rachel Rose régen arról voltam ismert, hogy megkérdőjelezhető döntéseket hoztam. De most már próbálok más lenni. Próbálok jó lenni.

– Menj ki, és légy az a vagány istennő, akinek ismerlek! – parancsolja Lydia egy kis vigyorral, miközben közelebb hajol Louhoz, hogy átkarolja a felesége derekát.

– Rendben. – Mintha valaha is meghátrálnék egy kihívás elől.

– Ez az én húgom!

– De adj egy percet, hogy megtaláljam a megfelelő fickót – teszem hozzá. – Ez a klub hatalmas, rengeteg ember van itt, és én nem vagyok hajlandó félmunkát végezni.

– Ne aggódj, Rae – szól közbe Lou. – Mindketten jól tudjuk, hogy te mindent be fogsz dobni a siker érdekében.

Lydia egyetértően bólint, én pedig rájuk kacsintok.

Most pedig… meg kell találni a legdögösebb srácot a teremben…

– Most már nem olyan fiatal az este, mint egy órája volt, Rae. – Lydia kortyol egyet a borából, és rám vigyorog a pohár fölött.

– A kártyán az állt, hogy a legdögösebb srác legyen a helyiségben. Egy lánynak időre van szüksége, hogy meggyőződjön… a lehetőségeiről.

Az igazat megvallva, körülbelül harminc másodperccel azután, hogy elkezdtem a felderítést, már tudtam, ki lesz a gyanútlan áldozatom. És a mosdóba tett gyors kiruccanásom után már készen is álltam arra, hogy teljesítsem a hülye kártya által rám kirótt feladatot – hogy a szobában lévő legdögösebb srác egész életében emlékezzen rám.

– Miután Rachel végrehajtotta azt a rohadt kihívást, elmegyünk, ugye? – kérdezi Lou, én pedig bólintok, még ha a kérdést nem is nekem szánták.

– Igen.

– Mi? Miért mennénk el? – hunyorít Lydia. – Ez a parti fantasztikus!

– Mert van egy pékségünk – vágott vissza Lou egy horkantással. – És a hajnali négy óra nemsokára beköszönt.

– Igazad van – nevet Lydia, majd rám néz. – Oké, Rae. Tégy minket büszkévé, és aztán megyünk.

– Rendben – vonom meg a vállam, még egy utolsó kortyot iszom a boromból, és leugrom a bárszékről. – Legfeljebb tizenöt percet kérek.

– Várj… kiválasztottad a srácot? – kérdezi a nővérem, leteszi az italát az asztalra, és drámaian előrehajol.

– Azóta tudom már, ki lesz a fickó, amióta csak a kezembe került az az átkozott kártya, édesem. – Kinyújtom a kezem, hogy játékosan megpödörjem a nővérem haját. Lou felnevet.

– Ki az? – Lydia körbepillant a hatalmas teremben. A tekintete végigpásztázza a nagy bárpultnál italra váró embereket, majd a táncparketten groove-oló vendégeket, míg végül tekintete újra találkozik az enyémmel.

– Táncparkett. Öt óra.

Lydia és Lou gyorsan körbenéz.

– Az őrülten magas, kecskeszakállas fickó?

– Térj észhez! – horkanok fel.

– Várj… A srác a szexi barna hajjal?

– Igen.

– Fekete öltöny? Fehér ing? – kérdezi Lou, megerősítést várva, hogy a megfelelő pasast nézi. – A felső három gomb ki van gombolva?

– Aha.

– És egy csomó nő van körülötte? – Lydia visszanéz rám.

– Igen – hangsúlyozom. – Elég a leírásból. Megtaláltad.

Lydia és Lou összenéz. Gyorsan csinálják, szabad szemmel szinte észrevehetetlenül, de azt az érzést kelti bennem, hogy kihagynak valamiből.

– Miről maradok le? – Könyökömet a koktélasztalra támasztom, és ide-oda pillantok közöttük. – Nem gondolod, hogy ő az igazi?

– Ó, dehogyis! – feleli Lydia. – Határozottan ő a megfelelő fickó.

– Igen – ért egyet Lou egy határozott bólintással. – Ha szeretném a faszt, biztosan őt választanám.

Lydia kuncog.

– Akárcsak én, bébi. Akárcsak én.

– Szóval akkor eldőlt a dolog? Megyek és elintézem, hogy ez a fickó egész életében emlékezzen rám, aztán véget vetünk ennek a beszélgetésnek, és hazafelé eszünk néhány tacót is.

Lydia felemeli a hüvelykujját.

– Kapd el, kislány! – szólal meg Lou, és felemeli az egyik kezét, hogy pacsit adjon.

Elvigyorodom, feljebb igazgatom a mellemet, hogy mindketten nevessenek, és megfordulok a kedvenc Prada magas sarkúmban – ez Lydia ajándéka volt a huszonegyedik születésnapomra, egy használtruha-boltban vette az Upper East Side-on.

Nem tart sokáig, mire átvágok a táncosok tömegén, és egyenesen a kiszemeltem és a háreme felé tartok.

Jól fésült barna haj, ördögi mosoly és a legragyogóbb kék szem, amelyet életemben láttam – ez a fickó iszonyú jól néz ki. Minél közelebb kerülök hozzá, annál inkább rájövök, mennyire igazam volt.

Kétségkívül ő a legvonzóbb férfi ebben a klubban.

A megfelelő magasság, a megfelelő mennyiségű izomzat és az a tökéletes, játékos, karizmatikus mosoly, valamint az a tény, hogy tényleg tud táncolni, mind-mind megmagyarázza, miért verseng annyi nő a figyelméért.

Diszkréten odalépek hozzá, úgy helyezkedem, hogy ne tudjon kikerülni. Tudom, hogy ezzel felbosszantok néhány nőt, de nem sokáig fogok zavarni. Hamarosan visszakaphatják.

A testemet mozgatom a zenére, rázom a csípőmet és felemelem a karomat a DJ hangszóróiból érkező, csábító basszussal szinkronban. Stromae Alors On Danse című francia dalának mámorító remixe szól, amelyet túlságosan jól ismerek. A szám annyira jó, hogy még a leginkább táncellenes embereket is ráveheti a fejük billegetésére.

Szándékosan hátraengedem a fejemet, a nyakamat, és úgy kidomborítom a mellemet, hogy a férfiak nem tudnak nem tudomást venni róla. Vastag fenekemmel és hegyes csípőmmel mindig is gömbölyű lány voltam. Bár évekbe telt, mire megbékéltem a testemmel. Nehezen engedtem el a társadalom elvárásait, amely elhitette a tinédzser lányokkal, hogy csak a vékony lányok lehetnek szexik.

Most már nyilvánvalóan tudom, hogy ez teljes hazugság. Szexuális vonzerő és magabiztosság mindenféle formában és méretben létezik – vékony vagy gömbölyű. És az egész abból fakad, hogy te hogy érzed magad.

Megérzem a pillanatot, amikor észrevesz engem. A tekintete végigsiklik az arcomon, majd lassan, csábítóan végigméri a testemet.

Kezdődik a játék.

– Helló! – szólít meg, és visszatér az az ördögi mosoly. Ez olyan átkozottul jó, annyira vonzó, hogy esküszöm, libabőrös lesz tőle a karom és a nyakam.

De tudom, hogy nem az a fajta fickó, aki előtt azonnal felfeded, hogy érdeklődsz iránta. Az kizárt. Lassan kell csinálni. Éreztetni kell vele, hogy van egy teszt, amin át kell mennie, hogy elnyerje a figyelmedet.

Tovább táncolok, és csak egy halvány mosolyt engedek megjelenni az arcomon.

Ekkor közelebb lép hozzám, a köztünk lévő távolság már csak centikben mérhető, nem pedig méterekben, és én céltudatosan felnézek rá nagy, kíváncsi szemmel.

– Akarsz táncolni? – kérdezi, a hangja csábító suttogás, ami valahogy utat talál a zenén túl a fülembe.

Megvonom a vállam.

– Attól függ.

– Mitől?

– Házas vagy? – kérdezem, mire ő elmosolyodik a tolakodó kérdésen.

– Nem.

– Barátnő?

– Nincs. – Vigyorgása szórakozott mosollyá változik. – És neked?

Látványosan körbenézek.

– Amint látod, egyedül vagyok itt.

Torkából reszelős kuncogás ugrik elő.

– Tudod, hogy értem.

– És otthon sem vár rám egy férj vagy egy pasi.

– Szóval… most, hogy ezt megbeszéltük… mit szólnál a tánchoz?

– Egy tánc? – Oldalra döntöm a fejem, és hagyom, hogy a tekintetem végigfusson rajta. – Veled?

Közelebb lép.

– Nos, babám, én kérdeztem.

– És… jól lehet veled szórakozni?

Válaszmosolya egy próbababáról is leolvasztaná a bugyit.

– Én vagyok a legszórakoztatóbb dolog, ami egy lánnyal valaha is történhet.

Ennek a pimasz magabiztosságának valószínűleg taszítónak kellene lennie, de valahogy mégis vonzóbbá teszi. Nagyon menőnek kell lenned, hogy ilyen jól el tudd adni magad.

– Oké. – Megvonom a vállamat. – Persze. Miért ne?

Nem nyomul, mint ahogy arra számítottam. Ehelyett elhúzza a dolgot, lassan mozog, és ettől elhiszem neki, hogy tudja, mit csinál.

Óvatosan kinyújtja a kezét, és a sajátjába veszi az enyémet. Kék szeme mindeközben fogva tartja a tekintetemet.

A hüvelykujja végigsimít a kézfejemen, az ujjaimon, és meg sem áll, amíg el nem éri a gyűrűt, amit mindig a jobb gyűrűsujjamon viselek.

Lenéz a kezemre, összpontosít, és elmosolyodik.

– Ez egy hangulatgyűrű? – Bólintok, ahogy egyenletesen haladó tekintete felemelkedik, hogy az enyémet keresse. – Milyen a hangulatod ma este?

Nem habozok. Mert az igazság az, hogy régen Rachel Rose igazán menő tudott lenni.

– Egy kicsit vad. Egy kicsit vakmerő.

Alig láthatóan elvigyorodik. Aztán közelebb lép, most már csak milliméterekre csökkentve a távolságot, és mielőtt észbe kapnék, a kezem a nyaka körül van, a karja pedig a derekam köré fonódik, és közelebb ránt a testéhez.

A ruhám anyagán keresztül érzem a bőrének melegét, és az érzés egyenesen a fejembe száll.

A fenébe! Ez elég jó.

Olyan közel vagyunk egymáshoz, amennyire két ember fizikailag csak lehet, és a teste pontosan tudja, hogyan kell mozogni. A csípője irányítja az enyémet, és a keze pont a megfelelő nyomást gyakorolja a derekamra.

Valahogy sikerül neki, hogy közel tartson minket egymáshoz, de közben úgy érzem, hogy mégsem vagyunk elég közel.

Ez a fickó a nagybetűs Elegancia megtestesítője.

Lágy, de férfias kölnijének illata elnyel, és néhányszor pislognom kell, hogy eszembe jusson, miért is vagyok itt, és miért táncolok vele.

Öt évvel ezelőtt, ha nem lettem volna óvatos, megpróbáltam volna hagyni, hogy ez a pillanat elvigyen, ahova akar – ami kétségtelenül egy ruha nélküli helyre vezetett volna.

Nem érdekelt volna, hogy akár egy óriási, két lábon járó, beszélő intő jel is lehetne. Nem zavart volna, hogy ezek a nők olyan nyilvánvalóan versengenek a figyelméért. És az sem érdekelt volna, hogy egyértelműen az a fajta srác, akit nem viszel haza, hogy találkozzon a szüleiddel.

De én már nem akarok az a lány lenni, és még ha az is lennék, ez nem erről szól.

Ez csak egy rövid életű játék, amely hamarosan véget ér.

– Hogy hívnak? – suttogja a fülembe, és hátradől, hogy találkozzon a tekintetemmel.

– Ahogyan csak akarod.

Felhúzza a szemöldökét.

– Tényleg nem árulod el a neved?

– Nem – rázom meg a fejemet. – De szeretnék adni neked valamit.

– Adni valamit?

– Aha. Csukd be a szemed!

Ajkának sarka szórakozottan felfelé görbül, de a zavarodottságtól kissé oldalra billenti a fejét.

– Csak bízz bennem! – mondom magabiztosan.

– A lányban, aki nem árulja el a nevét?

Beleharapok az alsó ajkamba, és bólintok.

– Néha egy kicsit veszélyesen kell élni, tudod?

Kuncog, de meglepetésemre hallgat. Lehunyt szemmel abbahagyja a táncot, és ott áll, várva a következő lépésemre.

Előrehajolok, és úgy helyezkedem, hogy az ajkam közvetlenül a füle mellett legyen.

– Nyújtsd ki a kezed! – suttogom, és épp csak érintem a számmal a nyakát, amikor elhúzódom tőle.

És így is tesz. Kinyújtott kézzel, még mindig csukott szemmel követi az utasításaimat.

Diszkréten kihúzom az átlátszó rózsaszín bugyit – amelyet több mint egy órája vettem le a mosdóban – az egyetlen helyről, ahová el tudtam rejteni: a dekoltázsomból. A kezébe teszem, és ujjait a finom anyag köré zárja.

– Most már kinyithatod a szemed.

A szemének gyönyörű kékje újra láthatóvá válik, és egy hosszú pillanatig nézi a kezét, mielőtt végül kinyitja a tenyerét, hogy felfedezze benne a bugyimat.

Kíváncsiság, szórakozottság és egy csomó érzelem villan át az arcán, amikor felemeli a tekintetét, hogy találkozzon az enyémmel.

– Gondolom, ez a tiéd.

Bólintok.

Ismét lenéz a kezére, majd újra felnéz rám, de ezúttal előrelép, és szabad kezével gyengéden megfogja a könyökömet.

– És ez mit jelent? – kérdezi, hangja finom reszelés a bőrömön.

Basszus, de csábító! Hazudnék magamnak, ha nem ismerném el ezt a tényt. De ezért tudom, hogy itt az ideje, hogy hazamenjek.

– Emlékbe – mondom, és ajkamat gyengéden az arcára helyezem, de amikor láthatóan hátralépek, és kezdek elfordulni tőle, rám kiált.

– Várj… elmész?

– Igen.

Szemöldökét ráncolja, tekintete zavarodott, én pedig csak három utolsó szót mondok a vállam fölött:

– Köszönöm a táncot!

És aztán átvonszolom magam a tömegen, egyenesen le a táncparkettről, messze Mr. Kísértéstől, mielőtt valami hülyeséget csinálnék – például meggondolnám magam.

{1} Amerikai valóságshow – a szerk.