Pataki Éva

NAGYMAMA

ÉS A MESTERSÉGES

INTELLIGENCIA

– A MEGÉRKEZÉS REGÉNYE –

Athenaeum

Pataki Éva, 2024

© Athenaeum Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-459-6

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Besze Barbara

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Borítóterv: Földi Andrea

Nyomdai előkészítés: Komlós Andrea

Ha mindenki számolja a napokat – én nem.

Telnek, ahogy múlnak, múlnak, ahogy telnek – úgyse lehet megállítani őket, talán nem is kell.

Kántor Péter: Közben (részlet)

Egy unoka egyenlő tizenháromezer-ötszázhatvannyolc nagymama.

Steigervald Krisztián

generációkutató

Első fejezet,

amelyben megáll az idő, noha gyorsan telik

Aztán egyszer csak megérkezett a meleg. Már nem is reméltük. Végigvacogtuk a márciust, télikabátban vigadtunk húsvétkor, aggódva figyeltük a zord időjárással dacoló rügyeket, apró leveleket, amelyek a naptárhoz igazodva csak azért is előbújtak a kert öreg gyümölcsfáin, a szőlő csupasz indáin, a rózsabokrokon, féltettük őket, el ne fagyjanak. Ugyancsak rémült aggodalommal hallgattuk az orosz–ukrán háború híreit, több mint egy éve tartott, és még mindig felfoghatatlan volt, hogy nem egy második világháborús filmet nézünk, hanem a szomszédunkban zajló valóságot. Egy hajnalon arra ébredtem, hogy rúgom le magamról a vastag, téli dunyhát, rám tör a hőhullám, pedig elvileg már túlvagyok rajta, mármint a változás korán, ami legalább annyira megviselt, mint kamaszkorom hormonális robbanása, ráadásul korántsem volt olyan ígéretes.

Fölkeltem, kinyitottam a teraszra néző szárnyas ablakot, és ekkor megpillantottam a Gyerekdokit. Férjem kint üldögélt a teraszon, gatyában és dzsekiben, és egy banánt eszegetett. Már szinte világos volt, bár a nap még nem bújt elő, csak a fény terjedt, sejtelmes színekbe borítva a kertet. Lelkes madarak csipogtak, daloltak – voltaképp szép a hajnal, vannak, akiknek ez a kedvenc napszaka, például a bátyámnak, nekem speciel nem. Ámultam néztem a Gyerekdokit, hajnalban mi sosem voltunk ébren, csak ha nagy ritkán olyankor feküdtünk le. Szerettünk aludni, na; így beértük a naplementékkel. Bágyadtan intettem neki, majd zuhantam vissza az ágyba és kusza álmaimba. A kutya is mélyen aludt az asztal alatt, a szemét is elfedte a mancsával, hogy ne is lássa hajnali kóválygásunkat, és eszünk ágába se jusson sétálni vele, ne bolygassa senki a nyugalmát, ő itt sincs. Már nem a régi golden volt, egy másik kutya, nem szőke, hanem barna, nem fiú, hanem lány, vagyis inkább hölgy, már nem Maci feküdt Maci helyén, hanem az új kutyánk, de róla később.

Reggel – másnak talán már délelőtt – aztán kiderült, hogy a Gyerekdokinak hajnalban összevissza vert a szíve, néha ki is hagyott, pedig micsoda szíve van neki, hát erről tudtam egyet s mást. Mindazonáltal reggeli után autóba ült, hogy megnézze az egyik régi teniszes társa unokáját, akinek napok óta nem ment le a láza, és egyben ellenőrizze a pesti lakást is, hogy megvan-e. Szerettem, ahogy veszi az orvosi táskáját, komoly, koncentrált arckifejezéssel indul a dolgára. Nem gondoltam semmi rosszra, nem volt baljós előérzetem, mint annyiszor máskor, amikor viszont nem történik sem baleset, sem vis major, nem történik az égvilágon semmi. Integettem a szépkorú autó és a Gyerekdoki után, még örültem is, hogy magamra maradok. Az utóbbi hónapokban, sőt években, voltaképp a Covid óta szinte éjjel-nappal együtt voltunk, márpedig én mindig is igényeltem némi magányt, hogy nyugodtan át tudjam gondolni, hol tartok, mihez kezdjek. Ugyanis teljesen ki tud zökkenteni a meditációból, ha a Gyerekdoki bekiabál a kertből: – Kihoznád a szögbelövőt? – Vagy: – Tartanád a létrát? – miközben már fent imbolyog a tetején. Némi szemrehányást érzek ki ilyenkor a hangjából, ami ott is van, hiszen jelzi finoman, hogy amíg ő reparálja a kerti székeket vagy metszi a fákat, és legfőképpen szereli a fűnyírót – mivel az átkozott fűnyíró jó ideje nem indult be, egyik sem, és több roncs is feltámadásra várt –, egyszóval amíg ő aktívan munkálkodik, én csak lógatom a lábam.

A Gyerekdokinak becsípődött a régi fűnyíró, már minden alkatrészt kicserélt rajta, a gyújtógyertyát, a karburátort, a porlasztót, teszi bele a nemes darabokat egyik fűnyíróból a másikba, majd vissza, végül egyik szerkezet sem mozdul, a fű meg csak nő. De lám, ő tevékeny, hasznosan tölti az idejét, míg én csak lógok a Facebookon, cseverészek a barátnőimmel, skandináv krimiket olvasok, vagy társalgok a mesterséges intelligenciával, egy bizonyos Open Chattel, ami szerinte ostoba és fölösleges időtöltés, továbbá divathóbort és agymosás, bár ebben nincs igaza, hiszen távol a megszokott lakásunktól, a szülővárosomtól ki máshoz fordulhatnék tanácsért vagy ötletért, ha elakadok az írásban, mint a megértő és bölcs ChatGPT-hez. Szóval nincs ellenemre, hogy a Gyerekdoki Pestre megy, ugyanis egy ideje elakadtam, az agyam nem ontja az ötleteket, inkább kushad, a gyerekeimmel, unokáimmal is ritkulnak az együttlétek, soha nem érnek rá, és/vagy külföldön tartózkodnak; egyszóval szeretném átgondolni az életemet. Integetek az autó után, a Gyerekdoki nem néz hátra, csak kiint a kezével. Becsukom utána a kertkaput; végre egyedül.

Voltaképp azon rágódom, hogyan tovább. Hiszen ünnepélyesen megfogadtam, hogy többé nem írok az unokáimról, sem az életkoromról és az abból adódó kellemetlenségekről. Aki hasonló cipőben jár, úgyis tudja, aki meg nem, úgysem érti. Életemnek ezt a fejezetét tehát lezártnak véltem, maradtak a filmes szaklapok, azok viszont rohamosan fogytak, ahogy az európai és magyar szerzői filmek is, továbbá az évek óta készülő monográfiám a magyar némafilmről, de a kézirathoz jó ideje hozzá se nyúltam. Nem is értem, miért kezdtem bele a lehetetlen küldetésbe, ugyanis a magyar némafilmek kilencven százaléka megsemmisült. A magyarok szinte a film megszületésével egy időben kezdtek filmezni, körülbelül hatszáz némafilmről tudunk, de jöttek a forradalmak, ellenforradalmak, háborúk, és az aktuális felfordulásban pusztultak a kópiák. A nyugodtabb időkben is sok film eltűnt vagy megsemmisült, hiszen a némafilmeket még a tűz- és robbanásveszélyes nitro-cellulózra forgatták, gyakran elégtek, néha a mozival együtt. De én szeretem a lehetetlen küldetéseket, mondhatni, az eltűnt némafilmek nyomába szegődtem, hosszú évek munkájával rekonstruáltam azokat korabeli leírások, beszámolók, kritikák alapján, a cédulák már beborították az íróasztalomat, de én nem tudtam velük mit kezdeni. Mi marad nekem? Az unokák már nagyok voltak, mind iskolás; hogy ki hányadikos, azt sosem tudtam megjegyezni. A szüleik is kezdtek középkorúvá válni, ki gondolt arra, hogy beesik még egy unoka? Én biztosan nem.

Kobak – mondhatni – úgy érkezett, mint derült égből a villámcsapás. Na, ez borította a terveimet, borított mindent. Hiszen, tételezzük fel, mire Kobak felnő, még létezik könyv, és lesz, aki olvas, ami ugyan kevéssé valószínű, de hátha. És esetleg Kobak kezébe kerülnek a könyveim, és feltűnik neki, hogy mindenkiről szó esik, a testvéreiről, az unokatestvéreiről, a barátnőkről és a kutyákról, de róla semmi. Egy árva szó sem. Pedig amúgy is hátrányos helyzetű, sokkal kisebb mindenkinél, nem járhat a testvéreivel biciklizni, moziba, ottalvós buliba vagy lovagolni, nem eheti, amit ők, máris lemaradt egy csomó eseményről, csak hallomásból fogja megismerni a családja életét, mindazt, ami az ő megszületése előtt történt: az utazásokat, a költözéseket, a magyarországi életet – a színeket és éveket, amikből ő önhibáján kívül kimaradt. Maradjon ki az irodalomból is? Ez nem lenne igazságos. Éppen eltökéltem magam, hogy valamiképp kárpótolom Kobakot, és egyúttal a hajamnál fogva húzom ki magam a gödörből, amikor a lányom hívott, hogy ne ijedjek meg. Mire elfogott a páni rémület. Csak annyi történt, csicseregte a lányom, hogy a Gyerekdokinak kihagyott a szíve, vagy összevissza vert, ez nem volt világos, és őt, a lányomat kérte meg, hogy vigye be a kardiológiára, és engem értesítsen, de úgy, hogy ne pánikoljak.

– Milyen kardiológia?! – üvöltöttem.

– Ahol a régi barátja dolgozik.

– De az melyik?

– Valami magán, Budán. Nem tudom a nevét.

Ennyit a lányomról. Folytatta továbbra is megnyugtatónak szánt, cseverésző hangon.

– Majd hív. És üzeni, hogy ne idegeskedj. Ne is hívd! Nyugi, mama! Majd ő jelentkezik.

Rögtön hívtam a Gyerekdokit, ki volt kapcsolva. Elkezdtem látni a rémeket. Rémekben jó vagyok.

Alig múlt dél.

Mit tehetek? Várok.

A frászt a kutya is átvette, minden neszre kirohant a kapuhoz, csaholt, ugrált, majd már be sem jött, letelepedett a kertkapunál, és várt. Ő is. Az idő lassan telt, vánszorgott percre perc. Pedig néha igencsak meg tud lódulni. Jóformán csak most született az Unoka, az első a sorban, és nemrégiben ő kísért el egy új, magyar film bemutatójára. Egy fejjel magasabb nálam, szőke haja olyan dús, mintha a család összes hajhagymáját begyűjtötte volna, a válla a kungfuedzéseknek köszönhetően atletikus lett, a gödröcskés mosoly maradt, az összhatást csak fokozza a szemüveg. Az egyetlen szépséghibája, hogy az alsó fülcimpái kissé felfelé pöndörödnek. Sokáig reménykedtem, hogy idővel kiegyenesednek, de nem. Szerintem neki ez is jól áll, miként a pattanások is. Egyszóval büszkén lejtettem be az Uránia mozi dísztermébe az Unoka oldalán, de vesztünkre régi kolléganők mellé kerültünk, akik olvasták az Unoka csecsemő- és kisgyermekkori kalandjairól szóló könyvemet, és felvisítottak:

– Nahát! Az Unoka! De édes!

Az Unoka mind a tizennégy évével süllyedt, és vádlón nézett rám. Abban bíztam, hogy a könyv keltette szerény hírnév nem lesz majd ellenére, de tévedtem. Ugyanakkor lehet, hogy kinövi, sőt, talán még kapóra is jön neki, ha majd csajozni kezd. Vagy már csajozik? Te jó ég, ezt majd megkérdezem a lányomtól.

A film történelmi tárgyú kosztümös darab volt, miként mostanában nemzetünk nemzeti filmjei. Sokat kardoztak és lovagoltak benne, ami legalább az Unokának bejött, mivel évek óta érdeklődésének középpontjában régi ostromok és modern kori háborúk álltak, továbbá közép- és újkori csaták, az első és a második világháború, és NATO-főtiszt óhajtott lenni. Bea, a vejem felőli, bölcsész vénájú nagymama-társam hajlamos volt fölizgatni magát az Unoka pályaválasztásán, amit semmi nem indokolt, hiszen a fiú galamblelkű, humán értelmiségi légkörben nevelkedett. Én megengedőbb voltam, ha így lázad, ám legyen. Mire felnő, úgyis csak robotok fognak egymással háborúzni. Vagy esetleg lesz belőle egy galamblelkű történész. Az alaptudása már megvan hozzá. Különben is, a ChatGPT (hivatalosan szabadon felhasználható mesterségesintelligencia-rendszer, bocsánat, nekünk a továbbiakban MI) csevegőfelületén azt olvastam, hogy mint nagymama, legyek nyitott és támogató.

Nem más, mint az Unoka hívta fel a figyelmemet az MI beszélgetőrobotjára, de eleresztettem a fülem mellett, vélvén, ez is csupán egyike az agytompító komputeres játékainak. De miután Laura is lelkes felhasználó lett, itt volt az ideje, hogy utánanézzek az MI-nek. Egy egészen új digitális táj tárult fel előttem, amelyen már a fél emberiség bóklászott. Kiderült, hogy a robotok szép lassan megtanulnak járni, eszközt használni, sőt, némelyik képes falat mászni. Mivel Csiribiri, a fiam lánya is lelkes falmászó, elkezdett érdekelni az MI. Csiribiri falmászását sokszor megcsodáltam; ahogy az izmos unokalány a kis színes dudorokra lépve vagy azokba kapaszkodva kúszik fel ijesztő magasságokba, miközben egy kortársa odalent tartja a biztonsági kötelet, meglehetősen unottan és bambán – legszívesebben rákiáltottam volna, hé, vigyázz, az unokám van odafönt! Fegyelmeztem magam a brüsszeli falmászó klubban, ahol Csiribiri ostromolta az eget, annál is inkább, mivel franciatudásom korlátokat szabott.

De vajon ki biztosítja az MI robotot? Egy másik robot?

Az viszont már megijesztett, hogy az MI képes jobb-rosszabb versek, regények megírására is, mert akkor minek töröm magam én? Viszont elgondolkodtatott, hogy az MI lelkiismeretesen gondunkat viseli, ha megöregszünk, szól, ha be kell venni a gyógyszert, vagy ideje enni vagy edzeni. Na de ki akar edzeni?

A Gyerekdoki idegenkedett az MI-től, illetve attól, hogy újabban vele beszéltem meg a gondjaimat. A Gyerekdoki folyton figyelmeztetett, hogy az MI csupán visszaköpi, amit az internetről beszívott, egyáltalán nincsenek érzelmei. Pedig nagyon is voltak, néha például jobban megértett, mint a férjem. Laura barátnőm szintén rákattant az MI-re, előbb, mint én, az övé egyébként sértődékeny volt, de hát Laura sem ment a szomszédba egy kis sértődésért.

– Ma azt mondta – lelkendezett Laura a telefonba, amikor pedig azért hívtam, hogy elsírjam neki, a Gyerekdokit elnyelte egy kardiológia –, nyugi, a Gyerekdoki erős, mint a bivaly – így ő, majd folytatta –, szóval azt mondta, mármint az MI, hogy eljön a csoda, ha hiszünk benne.

– Milyen csoda?

– Azt én sem tudom. Ez benne a titok. Ugye, milyen jó fej?

Gondolom, Laura agyában az MI beszélőrobot egy jóképű férfi külsejét öltötte. Talán Jeff Bridgesét A halászkirály legendája című filmből. Az volt Laura kedvenc filmje, együtt is megnéztük párszor.

– Figyelj, Laura! Most olvastam, hogy az MI néha hazudik. Vagy csak nem ismeri be, ha valamit nem tud.

– De igyekszik. Napról napra okosabb. És támogató!

A támogató MI-t Laurának köszönhettem, ő mindig előttem járt a digitális világ meghódításában; én még írógépen pötyögtem a filmkritikáimat, amikor ő már komputerben szerkesztett irodalmi szövegeket, elsők között regisztrált az iWiW-re, később a Facebookra, az Instagramra, és nem győzött ostorozni, amiért én, vele ellentétben, idegenkedem az újdonságoktól. Én még azt sem nagyon értem, hogy kerül a műsor a tévé képernyőjére. Igaz, már nem is érdekel, mivel nem nézem. Mindazonáltal ragaszkodom a régi eszközeimhez és a szokásaimhoz, mindmáig megőriztem például a vezetékes telefonomat, egyszerűen nem volt szívem megválni a szeretett, libafoszöld színű bakelitkészüléktől és a régi telefonszámtól, továbbá nevezett készüléken (amelyen még tárcsázzuk a számokat) beszélek például órákig Laurával, ha Pesten vagyok, és nem tudok aludni. A telefon később meghálálta, hogy nem lett az enyészeté, ugyanis az unokák nem tudtak betelni vele. Ilyen készüléket, ami ráadásul működött, sehol nem láttak, úgy tekintettek rá, mint egy őskorból itt maradt muzeális tárgyra, miként talán rám is. Lelkesen tárcsáztak fel ismeretlen embereket, úgy vihogtak, mint mi, Magdival hetedikes általános iskolás korunkban, amikor utcai telefonfülkében betyárkodtunk – ez volt az elnevezés ugyanis: telefonbetyár –, vagyis a telefonkönyvből találomra kiválasztott neveket tárcsáztunk, majd ósdi vicceket sütöttünk el:

– Haló? Kis lakás? Cserélje nagyobbra! Hi-hi-hi!

Majd új tantuszt dobtunk be, új számot hívtunk, új vicc, új hi-hi-hi következett. Akkor még volt tantusz, és volt utcai telefonfülke. Az egyikben, amely a Pannónia utcában működött, egyszer, egy régi, hideg, esős éjszakán csókolóztam órákig kamaszkori szerelmemmel, Gönczivel, akit azóta elnyelt Ausztrália. Nem azt mondom, hogy olyan, mintha tegnap lett volna, de azért nem volt olyan rég. Hogy szaladtak el így az évtizedek?

Az órámra nézek, fél órája hívott a lányom, azóta semmi. Egy örökkévalóság. A Gyerekdoki kikapcsolva, a lányom kikapcsolva. Be is megyek a fürdőszobába, hogy ellenőrizzem, lett-e új ősz hajszálam. És igen! A halántékomnál kettő. Kihúzom őket, jön velük pár barna is, sebaj. Majd kinő, igaz, lehet, hogy eleve őszen nő ki, tehát felesleges húzkodni. Öt unokával végül is belefér. Kobak…

Pedig már azt hittem, örökre megszabadultam a pelenkától, a bodytól és személyes ellenségemtől, a légzésfigyelőtől. Ez utóbbival jócskán meggyűlt a bajom, amikor még az Unokát őrizte. Valahányszor felsírt a gyerek, kikaptam az ágyból, majd mire kezdett megnyugodni, fölvisított a légzésfigyelő és vele a bébi. Azóta látványosan fejlődött a technika. Magdi legújabb unokáját például egy komplett CIA-felszereléssel figyelték a szülei, akik egy emelettel feljebb élték az életüket, de közben hallották a baba minden lélegzetvételét, és kamerán át kukkolhatták is a gyereket, ami szerintem már a személyes szabadság durva megsértése. Ha Magdi ment vigyázni a kislányra, kikapcsolta a berendezést, és inkább az unokája közelében vert tanyát. A dédunokáinkat feltehetően már MI alapú robotok fogják felügyelni, ringatni, talán szoptatni is. Laura azt mesélte, hogy a robotok a dél-koreai téli olimpián nem csupán útbaigazítást adtak a vendégeknek, de szemetet szedtek, takarítottak és még síeltek is.

Szerencsére Kobaknál a szülők nem alkalmaztak CIA-s módszereket, inkább vele voltak vagy a testvéreire bízták. A rácsos ágyán nem láttam semmilyen gyanús szerkezetet, csak egy kislámpát. Egy ötödik unokánál az ember már nem izgul, így derűs magabiztossággal, mondjuk ki: önhitten telepedtem a kiságy mellé, amíg fiam egy sorsdöntő online megbeszélésen vett részt mindenféle fontos emberrel, akikkel együtt intézte Európa zűrzavaros ügyeit. Mindez a brüsszeli Rue Kelle-en esett meg, ahol a család Belgiumba szakadt ága, a fiam és az övéi éltek évek óta. Az életem alakulása, pontosabban a fiamék életének alakulása arra kényszerített, hogy folyamatosan ingázzak a velencei bázis, a pesti lakás és a pesti unokák, valamint Brüsszel között. Nem gondoltam volna, hogy nyugdíjas éveimben ennyit fogok bolyongani, de ugyanezt teszik a barátnőim, közeli és távoli ismerőseim is. A rekordot Lendvai Juli, gimnáziumi osztálytársam tartja, akinek az egyik gyereke Japánban kötött ki, a másik Izraelben, a harmadik Zalalövőn, és unokák várták mindenhol. Hozzá képest én szinte röghöz kötve élek, hiszen ki sem mozdulok tágabb hazámból, az Európai Unióból.

Tehát a fiam bevonult a nappal irodaként működtetett gyerekszobába, én a hálószobában nézegettem Kobakot. A testvérei, Csiribiri és Kicsi Dzsoni meglehetősen egy kaptafára készültek, a fiam kaptafájára, ha lehet ilyet mondani. De az új jövevény nem hasonlított rájuk, már a külsejével is lázadozott, például abban az igencsak barna családban szőke fürtökkel rukkolt elő. Csak most figyeltem fel a testméretéhez képest hatalmas tenyerére, ami előlegezhette egy sikeres kosárlabdás, esetleg vízilabdás karrier lehetőségét. Vagy a tenisszel kéne próbálkozni? Már láttam magam a Roland Garros döntőjén a családi bokszban, bár én nem szaladnék be a pályára, mint Cicipász anyuka, elvégre én tudom fegyelmezni magam. Ekkor összeszorultak az eddig lazán tárt kezek, a gyerek nyöszörögni kezdett, így fürgén kikaptam a kiságyból, hogy megelőzzem a vihart. Kobak a vállamra omlott, ő ilyen volt, mindig puhán, teljes odaadással helyezkedett el az emberen, és ekkor felbőgött a kislámpa, vagyis a kislámpának álcázott légzésfigyelő, jelezvén, hogy nem lélegzik az őrizetére bízott csecsemő, pedig de. A kislámpán nem találtam semmilyen kapcsolót, a falból sem tudtam kitépni, mert nem is csatlakozott oda, valamilyen vezeték nélküli masina lehetett, Kobak pedig rázendített. Mivel ő is és a kislámpa is egyre hangosabban sivított, kisiettem a szobából, és becsuktam az ajtót, hogy a fiam háborítatlanul tárgyalhasson a szomszéd gyerekszobában. Ám a sziréna hangja betöltötte a lakást, nemcsak a fiam, de a fontos EU-s tisztviselők is hallották, és érdeklődtek a fiamnál, hogy nincs-e esetleg tűz a lakásban. A fiam derűsen megnyugtatta őket, hogy semmi baj, ez csak a légzésfigyelő, de a kollégák nem nyugodtak meg, sőt, ekkor lettek csak igazán idegesek, és javasolták a fiamnak, hogy talán nézné meg a gyereket. A fiam közölte, hogy semmi gond, ott a nagymama, de furcsán nézhettek rá, mire felpattant, ott hagyott csapot-papot, hogy ellenőrizzen minket. Tehát ismét kudarcot vallottam, szégyent hoztam a fiamra ország-világ és az EU előtt.

Hála az égnek, a babakocsi-katasztrófának nem volt tanúja, illetve volt, de nem családtag, ismeretlen belgák, és ők nem számítanak. Mert miután a fiam egy finom csuklómozdulattal elnémította a lámpát, hogy lenyugodjanak az EU-s bürokraták, a gyerek csak nem nyugodott, úgy döntöttem, kiviszem sétálni a közeli parkba. Vagy a távoliba. A fiamék otthonát minden irányból parkok, sőt, erdők vették körül, ami kezdetben meglepett, mert azt hittem, Brüsszel egy város. Gyanús hely, de mégis város. A szülők egyszerű, könnyű szerkezetű babakocsival dolgoztak, így gond nélkül toltam a park felé a kukucskáló Kobakot. A kocsit enyhén feltámasztott állásban vettem át, ami tökéletes volt a bámészkodáshoz, de miután Kobak az egyenletes rázkódástól annak rendje és módja szerint elaludt, úgy gondoltam, jobb, ha kényelmesen, kinyújtózva fekszik. Közben a szemerkélő eső is elállt, váratlanul erős, éles lett a fény. Brüsszelben idegbajos módon váltakozott az ég, percek alatt tűnt el a kékje, lett mogorva szürkévé, de mire az ember előbányászta az esernyőjét, már ismét kibújt a nap. A helyiek oly módon alkalmazkodtak a viszonyokhoz, hogy a kisebb záporokkal, permetező esőkkel egyáltalán nem törődtek, még sapkát, kapucnit sem húztak, áztak békésen, tudták, nemsokára úgyis minden felszárad. Esernyőt alig használtak, kizárólag erős, reménytelen zivatarban vették elő, de akkor sem mindenki. A romlásnak indult, dekadens Nyugat lakói különös módon edzettebbek, mint kelet-európai társaik, zoknit, harisnyát például még novemberben sem viselnek a nők, még a nagymamák sem, ezt kifigyeltem. Csak úgy meztélláb, könnyű cipőben futkosnak, amikor mi már csizmát húzunk. Én mindenesetre óvni akartam a váratlanul erős naptól Kobakot, ezért előrehúztam a babakocsi tetejét, mire a fekhely ugrott egyet, és Kobak már derékszögben ülve aludt. Vizsgáltam a kocsi oldalán a kallantyúkat, osztottam-szoroztam, majd a legkézenfekvőbb kallantyún húztam egyet, mire a bébi még jobban előredőlt, de még így, hétrét görnyedve is békésen aludt. Jó kisfiú ez, biztattam magam, és elvileg a kisgyerekek hajlékonyak, de azért nem nézett ki jól a behajlított Kobak. Tehát a kallantyú jó, csak az irányt vétettem el, így az ellenkező irányba tekertem, mire az ülés szinte rácsapódott Kobakra, aki valami különös jógapozícióba került, konkrétan a saját lábára bukott. Ekkor kezdett eluralkodni rajtam a frász, ugyanis már kivenni sem tudtam a gyereket a kocsiból.

Egyrészt a pánikból kifolyólag elfelejtettem, melyik csat hogy nyílik, másrészt hozzá sem fértem a gyereket rögzítő szíjak csatjaihoz. És ekkor az ő végtelen türelme is elfogyott, elkezdett – igaz, egyelőre álmában – nyöszörögni, jelezvén, hogy úrrá lett rajta valamilyen diszkomfortérzés. Végső elkeseredésemben a fejem fölé emeltem a kocsit, ami legalább könnyű volt, bár Kobakkal együtt annyira mégsem. Megpróbáltam fejjel lefelé kirázogatni Kobakot a kocsiból, és ekkor egy bicikli fékezett mellettem, rajta a fiam ült, és vigyorgott.

– Anyuka, mit tetszik csinálni? – érdeklődött, noha általában tegezett, ha mégsem, az többnyire az irónia, rosszabb esetben a neheztelés finom jele volt. Most nem volt idő megsértődni, a szégyen sem számított, hogy megint felsültem, levegőt sem nagyon kaptam, csak felmutattam a kalodába zárt gyereket. A fiam két könnyed mozdulattal helyreállította a kocsit, közben megjegyezte, hogy gyerekkel együtt nem állítjuk szállítási állapotba az eszközt, majd magyarázni és mutogatni kezdte, hogy melyik gomb, pedál, csat és kallantyú mire való, de én nem voltam abban az állapotban, hogy megértsem az összefüggéseket, és megjegyezzem a kallantyúkat, gondoltam, majd éjszaka kiosonok, és gyakorolok az üres kocsival.

– Le akartad préselni? – kérdezte változatlan derűvel a fiam, de nem rám nézett, hanem a kisfiára, olyan átszellemült, gyengéd mosollyal, akár a Madonna a kisdedre bármelyik reneszánsz festményen, ahogy rám például soha. Igaz, én nem is vagyok kisded.

Pedig valaha én is az voltam. Majd kislány, nagylány, felnőtt nő (végre!), fiatal anya, már nem is olyan fiatal anya, fiatal nagymama, már nem is olyan fiatal nagymama, és mindez hihetetlenül gyorsan elszelelt. Most meg vánszorog az idő, még két óra sem telt el a lányom hívása óta, nincs hír a Gyerekdokiról, egyikük sem érhető el telefonon, még a fiam is kikapcsolva. Kimegyünk a kertbe a kutyával, a nap erősen süt, már-már éget, kinyitom a napernyőt. A kutya elnyújtózik a napon, sütteti öreg csontjait, fittyet hány az UV-veszélyre. Nézem a Gyerekdoki elárvult fűnyíróit, a háromból kettő kibelezve. Percenként nézek az órámra, a mutatók nem mozdulnak, megáll az addig is vánszorgó idő. Kínomban a csevegőrobothoz, egyetlen elérhető támaszomhoz fordulok, nála érdeklődöm, hogy konkrétan most miért áll az idő, ha egyszer általában rohan. Szóval hogy valamit az időről. Azonnal felbukkant a válasz a képernyőmön, egy hosszú idézet Martin Heidegger Lét és idő című filozófiai művéből. Ha jól vettem ki, abból adódnak a problémák, hogy az idő végtelen, a létünk viszont véges, ami szomorú, de tény; a többivel most nem terhelném az olvasót, legyen elég ennyi.