A.Zavarelli - Saint - Szent- Boston alvilág IV.

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

A.Zavarelli - Saint (Boston underworld IV.)

Copyright © 2016 by A.Zavarelli

All rights reserved.

Hungarian edition ©Book Dreams Kiadó 2025

Hungarian translation ©Fazakas Emese

Minden jog fenntartva!

Szöveget gondozta: Masiko Fable

Borító: Fazakas Emese

Kép forrása: Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9789635862429

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást!

„Mielőtt bosszúhadjáratra

indulsz, áss két sírt.”

Confucius

Prológus

Scarlett

A világ egy hatalmas színpad, én pedig csak egy szereplő vagyok. Mint az a seggfej ott, aki nem tudja levenni a szemét rólam, miközben eszem ezt a hot dogot. Mi van a férfiakkal és a fallosz formájú dolgokkal? Még egy uborkát sem tudok venni a piacon anélkül, hogy ne bámuljanak. Mocskos képzelgés kúszik a fejükbe, közben a feleségeik terelgetik a gyerekeket a sorok között, és otthon a vodkával keresnek vigaszt. A férfiak pedig hazamennek, és még mindig az uborkán jár az eszük. Kiverik a farkukat, lehuppannak a kanapéra, és valami agyatlan sportot néznek, miközben morogva válaszolnak, amikor a feleségük kérdez valamit.

Az amerikai álom.

Ez a hot dog viszont... Hihetetlen. Természetesen extra mustárral, mert vagy minden, vagy semmi. Megeszem az egész rohadt hot dogot, és egy percig sem fogom rosszul érezni magam miatta.

Valójában nincs sok olyan dolog, amitől rosszul kellene éreznem magam. A titok az apró dolgokban rejlik, és ha képesek vagyunk nevetni rajtuk, minden könnyebb lesz. Mint az az építőmunkás, aki épp megbotlik egy kátyúban, és majdnem kitöri a nyakát, miközben a szemével kefél engem.

Mosolygok, és nekidőlök a hideg téglafalnak. A tűsarkamat keresztbe teszem a bokámnál, a töredezett betonon, és esélytelen, hogy ebben a ruhában hibázzak. Szeretem, amikor figyelnek, mert tudom, mi következik.

A haverja cicázik velem, és megkérdezi, hogy mennyi.

- Ötezer - kiáltom vissza félig teli szájjal. - Azért, hogy nézhessem, ahogy leszopsz egy zsák faszt.

Döbbent pillantást váltanak, és néhány verbális sértést vágnak a fejemhez. Legyintek, mielőtt a hot dog utolsó darabját is a számba tömném, majd lenyalom az ujjaimat.

Férfiak. Ilyenek.

Ostoba kis játékszerek.

Az én színpadom csak a valódi játékosok számára van fenntartva, akiknek vérbeli a származásuk. Mint az a mostani kis játékszer, aki már ott pihen a szállodai szobában, a hátam mögötti épületben. Húsz perc telt el, mióta idehoztam. Mivel a határidőm nem épp a legprecízebb, ideje befejeznem a baszakodást. Mentálisan megnyomom a stop gombot a fejemben futó káosz végtelen tekercsén, és veszek egy mély lélegzetet.

Nincs jó vagy rossz. Mindez csupán a gondolkodás függvénye.

Visszamegyek a szobába, és csak bámulom azt a kiváltságos, undorító szaralakot, aki a nyirkos, ondófoltos szőnyegen hever. A szemei lecsukódtak, a szája elernyedt, ahogy a feje a vállára hanyatlik.

Soha nem látják előre, hogy itt kötnek ki.

Ez a barom sem látta. Egy újabb nap, egy újabb eszméletlen pöcs a hotel padlóján. De talán ennek az egynek van valami célja. Talán. Pontosan úgy néz ki, mint egy első osztályú seggfej, aki Alexander bandájában van.

És ez sajnálatos számára.

Megbökdösöm a lábammal, hogy megbizonyosodjak róla, hogy a benzó, amit az italába kevertem, tényleg teljesen eljutott a vérébe.

Minden ügyfél más. Néhányuknak többre van szüksége, másoknak kevesebbre. De végül mindig elbuknak. Ez a pasi olyan, mint egy rohadt ló. Minél nagyobb a férfi, annál nagyobb az egója. Vagy minél nagyobb a bankszámla, annál nagyobb az ego?

Mindkét esetben az a tapasztalatom, hogy minél puccosabb a ruhájuk, annál kisebb a farkuk. Mindannyian kompenzálnak valamit, és kétségem sincs afelől, hogy amikor leveszem a ruháit, nem fogok meglepődni. Ez úgy néz ki, mintha egy Ralph Lauren katalógusból hányták volna ki.

Kihúzom a Burberry pénztárcáját a khaki nadrágja hátsó zsebéből, és az ágyra dobom a tartalmát. Egy részem valami sokkolóra vágyik, de sajnos mindig ugyanaz. Még Teddyvel is. Country klubtagsági és elképesztő keretösszegű hitelkártyák. Egy Porsche kulcskarika, mert nyilvánvalóan egy átlagos kocsi nem elég ennek a seggfejnek. És óvszer, amivel megdughatja a kurvákat. Kibaszottul káprázatos.

Soha nem képesek egyediek lenni. Esküszöm, hogy mindet egy kaptafára gyártják.

A WASP tagjai mind ugyanolyanok. Ezek a Ken babák mind ugyanúgy vannak összerakva. Elegáns ruhák, titkos társaságok, és az egyik leghíresebb, legrangosabb egyetem. A gazdagság és a siker nem jár együtt az alázattal. Vitorláznak, ebédelnek, jótékonykodnak, miközben csontvázakat tömnek a szekrényükbe.

Soha nem szűkölködnek arroganciában, de a hivalkodó elképzelésekben és jogosultságokban már annál inkább. Ezek a fickók azt hiszik, hogy a világ tartozik nekik. Bármit akarnak, elveszik. Semmit sem adnak.

Ez járványszerű a felső tízezerben.

És csak egy ellenszer van erre a betegségre.

A kis szörnyeteg, akit ők teremtettek.

Ez vagyok én.

Debütálóból elvetemült.

Szarházi kapitány fizetett nekem egy kis szórakozásért, és most felforgatom a kibaszott világát. Először is, megszabadítom minden értéktárgyától, és a táskámba dobom. Órák, gyűrűk, mandzsettagombok - ezek mindig bőségesen megtalálhatók az ilyen márkás barmokon. Nekem nem a pénzről szól. A megaláztatás, hogy egy call girl kirabolja, az igazi hab a tortán.

A tervem középpontjában egyetlen dolog áll: hogy végre megkapjam tőle, amire vágyom. Ha megadja nekem, nos, az csak megcirógatja a kis fekete szívemet. Ha nem? Ismét csak sajnálni fogom őt.

De bárhogyan is lesz, úgyis el van ítélve az átkozott, akár megteszi, akár nem.

Miután minden értéktárgyától megszabadítottam, előhúzom a táskát, amit mindig gondosan elrejtek a bérelt szobámban, mielőtt találkozom egy ügyféllel. Felkészültség kérdése az egész. Én vagyok a legjobb istenverte cserkészlány, akivel bárcsak soha ne találkozott volna. A csuklóit és a bokáit már szorosan megkötöztem zsinórral. Most a ruhák kerülnek sorra. Az olló gyorsan végzi a dolgát, megkímélve engem attól, hogy a kedvenc késem élét koptassam. A ruháitól megfosztott Teddy nevetségesen néz ki az ágykeretnek dőlve, petyhüdt farkát a combjai közé szorítva. Még bizarrabbá válik, amikor néhány fehérneműt és magassarkút teszek a görnyedt kis babámra.

Az egész olyan könnyedén halad, hogy talán elveszíteném a lelkesedésemet, ha most megállnék, és eltűnődnék rajta, hogy milyen abszurd az egész helyzet. De nem állok meg. Most jön a szórakoztató rész.

A táskámból előveszek egy nagy kék dildót, és gondosan a megereszkedett szájába illesztem. Ezután a mellbimbócsipeszek következnek - a kedvenc kellékeim az ilyen játszmákban.

Előveszem a fényképezőgépet, és eljátszadozom a beállításokkal, úgy mozogva a szobában, mint egy profi fotós. Minden részletre figyelek, hogy a képek pontosan olyanok legyenek, amilyenekre szükségem van. Most, hogy már tudom, hol szeret Teddy játszadozni, hétfőre a város felső tízezrének törzshelyeit elárasztják majd a szórólapok

Igen, háziasszonyok. Vigyázzatok a gyerekeitekre. Zárjátok be az ajtótokat. A szomszédban van egy görény.

Bárcsak tudnák, hogy mindegyikük görény.

Mit csinálnak a férjeik, amikor csütörtökönként a könyvklubban vannak, vagy mit művelnek a fiaik az iskolai mosdóban a pompomlánnyal?

Nem tudják. Mert nem akarják tudni.

Megtarthatják a kis illúziójukat, amíg a képükbe nem nyomom az igazságot.

Teddy egy kicsit megmozdul, miközben fényképezek.

- Mosolyogj a kamerába - mondom kedvesen. - Született tehetség vagy, Tedster.

Valamit mormog, ami nagyon úgy hangzik, mint a „punci”. Pofon vágom, mielőtt hátralépnék, hogy megcsodáljam a kezem munkáját. Nem maga az aktus az, ami örömet okoz nekem. Hanem az utóhatás. A tudat, hogy amikor felébred, ugyanolyan sértettnek és megalázottnak fogja érezni magát, mint ahogyan a fizetett kurváival érezteti. Egy pillanatnyi hatalomvesztés is megváltoztathatja az életét. De egy teljes éjszakányi szégyen? Az olyan mély nyomot hagy, amit nem lehet kitörölni. Ott lesz minden gondolatában, minden egyes nap kísérteni fogja.

Teddy rá fog jönni erre.

Mindegyikük rá fog jönni.

Csak egy mód van arra, hogy eltüntessék a bűneiket a könyvemből.

Bűn a bűnért.

Közelebb húzom a széket, hogy minden pillanata látható legyen a hamarosan kezdődő műsornak. A jegyét már akkor kilyukasztották, amikor belépett a bárba, és most a VIP kategóriába tartozik.

Amikor megmozdul, adok neki néhány pillanatot, hogy magához térjen, mielőtt rátámadok.

- Miért csinálod ezt? - motyogja.

Oldalra hajtom a fejem, és unottan nézek rá. Mindig ugyanazokat a kérdéseket teszik fel ezek a kis játékszerek.

Jó lenne, ha legalább egyszer meglepnének. De sajnos, a férfiak ilyenek, és ezt csak nagyon ritkán teszik meg.

Előhalászom az albumomat, kinyitom a jól megkopott lapokat, és az arca elé tartom.

Az első két oldalon öt fénykép van. Kis táblácskákkal, amelyeken a magasság, a súly és a fizikai jellemzők szerepelnek.

De nevek nincsenek.

Azok csak az én fejemben vannak.

És talán Teddyében is, ha úgy dönt, hogy őszinte lesz.

- Gondold meg alaposan, mielőtt válaszolsz - figyelmeztetem. - Ha jól játszol, te, a családod, és a barátaid örökre elfelejthetitek ezeket a képeket.

Az ölébe dobom a ma este készült polaroidokat, és ő gépiesen végignézi őket. A nyakán pír kezd felfelé kúszni, az állkapcsa pedig úgy megfeszül, mint még soha. A célja világos: tönkretenni. Engem. A vén rókát.

- Ó, nézzenek oda - kezdem. - Ez aztán az uborka, nem igaz?

Morog és megpróbálja összeszorítani a lábait.

- Légy jó fiú - biztatom. - Tudom, nem akarod, hogy kivágjanak anyuci végrendeletéből. Ahogy a mondás tartja: a régi pénz mindig tisztább.

- Baszódj meg, te picsa - szajkózza, a kötél a csuklóját dörzsöli, ahogy küzd, hogy kiszabaduljon.

Hiába. Ezt tudniuk kellene.

- Semmivel sem tartozol nekik - nyugtatom. - Tudom, hogy ti férfiak hogyan szeretitek a játékot. Na, mesélj, mi zajlik a színfalak mögött? Olyasmi, amit nem akarnak, hogy bárki tudjon?

A szemei lecsukódnak, és majdnem megint a feledés homályába merül, de adok neki egy erős pofont, hogy felébredjen. Bassza meg.

- Ezt még meg fogod bánni - morogja.

- Ezt szokták mondani - válaszolom. - De soha nem bánom meg. Az óra ketyeg, barátom, és csak egyszer figyelmeztetlek, eléggé fogytán van a türelmem.

Teddy hallgat, de a borsónyi agyában hangosan forognak a fogaskerekek. Próbál valami hazugságot elővarázsolni. Megint egy újabb sablon arra, ahogyan reagálni szoktak.

Felsóhajtok, hátradőlök a székemben, keresztbe teszem a lábaimat. Rám néz és nem is próbálja leplezni. Kíváncsi, milyen lenne megfojtani, aztán jól megbaszni. Megmutatni, ki a főnök. Ha a szemei nem árulnák el, a farkának van elég mondanivalója magától is.

Úgy döntök, belemegyek a játékba.

- Rendben, akkor lassan haladunk. Ezt szoktad mondani a csajoknak, ugye? Mielőtt megkötözöd őket és jól megdugod. Tippre anyukád sem lenne túlságosan elragadtatva ettől a kis részlettől.

- Ki a franc vagy te? - vicsorog.

- Az egyetlen dolog, amivel most foglalkoznod kell, az a régi Yale-es haverjaid és a mocskos ügyeik. Pontosan öt perced van, hogy mindent elmondj, amit tudni akarok. Aztán mehetsz a dolgodra, a fotókkal a kezedben.

Persze, ez hazugság. Ebben mi lenne a móka nekem?

- Ha jól belegondolok... - mondja, és a szívem egy kicsit gyorsabban ver. Annyira akarom, hogy már érzem az ízét, de elrejtem a pókerarcom mögé, amit Teddy még nem ismer.

- Néhányuk tényleg ismerősnek tűnik - mondja a kis féreg.

Összeszorítom az államat, és lenyelem a gusztustalan csalódottságot a torkomban.

- Hát kellene, hiszen olyanok, mint egy rossz szifilisz az összes közösségi média fiókodból.

Az arca egy kicsit kipirul a csapdától, amibe keveredett.

Uramatyám, mennyire hülyék ezek az emberek.

- Egy nevet, ha lennél olyan kedves.

A hangom édes, és őszintén megijeszt, mennyire ügyes lettem a játékban. Sensei Scarlett hamarosan meg fogja leckéztetni a kis tücsköt, ha nem kapja meg, amit akar.

- Nem tudom - folytatja az idióta a színjátékát. Az előadóképessége valóban hagy némi kívánnivalót maga után. - Egy bulin találkoztunk a főiskolán. Részeg voltam, de szinte biztos vagyok benne, hogy az egyikük a Hancockban dolgozik.

- Nem a Clarendonra gondoltál? - javítom ki.

- Ja, az az.

Nyugodt, mint a tó vize, amikor beszél, és ahogy beszél, de a színpadias arckifejezés mögött izzik a keze, hogy véresre verje az arcom. Meg is tenné, ha ki tudna szabadulni.

- Hű, ez aztán szuper hasznos - mondom minden hamis izgalommal, ami tőlem telik. - Millió történet van abban az épületben, igaz?

A kedvessége visszahúzódik abba a mélységbe, ahonnan jött.

- Figyelj, kurva, nem tudom, mit akarsz tőlem. Nem ismerem őket.

Egy megadó sóhaj szakad fel a mellkasomból, ahogy az arcomat a tenyerembe temetem, és krokodilkönnyeket hullatok.

- Igazad van - nyafogom. - Csak annyira rosszul érzem magam, hogy így is, úgy is szét kell basznom téged.

- Mi? - vicsorog.

Elhúzom a kezemet az arcomtól, és újra mosolygok.

- Ne aggódj. - A képeket visszadobom a táskámba, és helyettük egy rézötvözetű bokszert húzok elő. - Már túl vagyok rajtuk. Rég emigráltak.

- Akkor mi a faszt csinálsz? - kérdezi, szemügyre véve a kezemen csillogó fémet.

- Van egy másik nevem számodra - mondom. - Olyan, amit biztosan ismerned kell. Próbáljuk meg a Coco-t.

Pislog, próbálja megőrizni a nyugalmát, de a farka már az említésre is megrándul és növekszik. Beteg állat.

- Nem ismerős? - ráncolom a homlokom.

- Nem, sajnálom - mondja. - Nem ismerek senkit, akit Coco-nak hívnak.

- Ó, hadd frissítsem fel az emlékezeted. Múlt héten távoztál vele a bárból. Kicsi, fekete hajú, nagy mellű. Egy szépség volt, legalábbis addig, amíg be nem törted az orrát.

Nyitja a száját, hogy tiltakozzon, de egy ujjamat a szám elé teszem, és megrázom a fejem.

- Durván szereted - vonom meg a vállam. - Erre élvezel. Néha csak elszabadulnak a dolgok. Elhiszem, nem tudod magad féken tartani.

Rám szegezi fekete szemeit.

- A rossz hír számodra az, hogy én sem.

Teddy vállán nyugszik mindaz, amit a haverjai elkövettek, mint egy súlyos teher. A vadul verő szívem a saját hadikiáltásom. A kegyetlenségem kísérőzenéje. A düh dobpergése, miközben szétbaszom az arcát, és rázúdítom a gyűlöletem. Nincs szükség szavakra. Az ilyen helyzetekben az ősi kommunikáció a legjobb.

- Állj le - könyörög. - Állj le és elmondok mindent.

Gyorsabban törik meg, mint reméltem, de megállok és veszek egy mély levegőt.

- Akkor mondd - szólalok meg higgadtan.

A szavak úgy ömlenek a szájából, mint egy szén-dioxidfelhő. Kihúztam belőle a dugót, és most már nincs megállás.

- Duke-nak van egy szeretője, akit a szomszéd lakásában tart. A feleségének kurvára fogalma sincs róla. Quinn-nek pedig szerencsejáték problémái vannak. A tartozásai az egekben, a klienseinek fingjuk sincs, hogy a pénzük eltűnt. Havonta egyszer összejönnek, és annyi prostival fekszenek össze, amennyivel csak tudnak, meg csúcskategóriás tablettákkal és piákkal kúrják tele magukat.

Ez nekem nem újdonság. Legfeljebb unalmas.

- Mi van még? - követelőzöm.

Teddy csendben van, amíg teszek egy lépést felé.

- Ethan - morogja véres ajkai között. - Egyik éjjel bekokainozott, és elkezdett valami eltűnt lányról beszélni.

A szoba elcsendesedik, és végre Teddy valami érdekeset mond. Most figyelek.

- Mit mondott róla?

- Azt hajtogatta, hogy meghalt. - Teddy megrázza a fejét, mintha nem hinné el. Majdnem megsajnálom, hogy ennyire tudatlanul született. - Valamit az erdőről, meg hogy Alexander csinálta ki.

Bingó.

Teddy nem látja a mosolyom, amikor Alexander nevét említi, és örülök, hogy így van.

- Mesélj el mindent, amit mondott - utasítom.

Tudom, hogy el fogja mondani. Látom a szemében. A szája nyitva, a szavak már ott vannak a nyelve hegyén.

Aztán kivágódik az ajtó, és az eddigi kemény munkám egy pillanat alatt szétfoszlik.

- Mi a szent szar?

A szavak ékesek. Félreérthetetlenül ír akcentus. Mielőtt még a tekintetemet arra fordítanám, hogy találkozzon az ajtókeretben álló rohadékkal, már tudom, ki jött értem.

Az ír maffia.

El kellett volna hagynom a várost egy időre. Ezt az ígéretet tettem Macknek.

A hasonlók vonzzák a hasonlókat, és ez alól az egyetlen barátom sem kivétel. Ő is ugyanolyan őrült, mint én. Mióta belekontárkodott a maffia ügyeibe, mindketten nagy bajba kerültünk.

Semmi olyan, amit ne tudnék kezelni. Vagy ő, ami azt illeti. És tényleg a legjobb szándékkal tartottam volna be a neki tett ígéretemet, azután, hogy elintézem ezt az ügyet.

Hát ennyit erről.

Még nem találkoztam ezzel a seggfejjel. De úgy néz rám, mintha egy kibaszott őrült lennék. A bokszer és a vérfoltos ruhám miatt joggal feltételezheti ezt. Semmi kétség.

Szóval remélem, alaposan átgondolja, mielőtt rám támad, mert nem adom meg magam harc nélkül. És le akarom tépni a kibaszott golyóit, amiért megzavarta Teddy vallomását.

- Mi a fenét művelsz azzal a szerencsétlen fickóval? - kérdezi tőlem.

- Csak azt, amit érdemel - válaszolom.

A pasas pislog, majd szinte sajnálkozó kifejezést ölt, amitől még jobban forr bennem a düh.

- Még nem találkoztunk - mondja. - Rory vagyok.

- És?

Megrándul a szája, és úgy tűnik, valamiért szórakoztatja a viselkedésem.

- És nagyon örülsz, hogy megismerhetsz, ugye? Általában ezt mondják a nők. Na, édes, most szeretném, ha velem jönnél. Csak egy kis időre.

Én pedig szeretném, hogy elhúzz a picsába. Csak egy kicsit.

- Mackről van szó?

A gyanú kiül a szemébe, miközben ártatlanul közeledek felé.

- Azt hiszed, csak azért, mert kurva vagyok, azt teszem, amit a férfiak mondanak?

A tekintete a mögöttem nyöszörgő férfira vándorol, mielőtt válaszolna.

- Valószínű, hogy nem - mondja.

A szeme még mindig mosolyog, de semmi humoros nincs ebben a dologban. Nem szeretem, ha sarokba szorítanak, és semmilyen kedveskedés nem fog kivinni ebből a szobából.

Lassan lefejtem a boxert az öklömről, egy pillanatig habozok, mielőtt átnyújtanám neki. A tekintetemben és a hangomban aggodalmat színlelek, de mindez csak átverés.

- Mack rendben van?

Bólint, azt hiszi, megértett engem. Azt hiszi, hogy most bármit megteszek, amit mond, hogy megvédjem Macket. A helyzet azonban az, hogy... Mack tud vigyázni magára.

És én is.

Amikor Rory zsebre vágja a rezet, kirántom a combomon lévő kést a hüvelyéből. A meglepetés ereje az én oldalamon van, így nem várok tőle sokat, de ő is meglep engem, mert gyors. Gyorsabb, mint a legtöbben. Amikor rávetem magam, Rory védekező állásba lendül, és felemeli a karját, ami pontosan ott köt ki, ahol a késem landol. A bicepszébe fúródik.

- Jézus Krisztus, te nőszemély.

Amikor megpróbálom megkerülni, megragad a hajamnál fogva, és mellkassal előre a falnak csap, a testével bebörtönözve engem.

A tüdőm összeomlik, a szívem dobog a fülemben. A fejemben élénken pörög a visszajátszó funkció, és már láttam ezt a filmet. Küzdök ellene. Minden erőmmel küzdök. A tűsarkammal rátaposok a lábára, és hátravetem a fejem, hogy eltaláljam az orrát. De ő túl nagy, én pedig kicsi vagyok, így csak a mellkasát érem. Teljes súlyával a falhoz szorít, amíg nem tudok mozogni, és megtörténik az elkerülhetetlen.

Az adrenalintartalékom elapad.

Nincs értelme, de az elmém még képtelen elfogadni.

- Shh, édesem.

Hátrahúzza a hajamat, hogy a fülembe suttogjon, a hangja szelíd és megnyugtató. Félrevezető.

- Nem akarlak bántani - mondja. - Nyugodj le és vegyél egy nagy levegőt.

A testem elernyed, csak a szavaim maradnak.

- Még öt percre van szükségem ezzel a fickóval. Utána azt teszem, amit csak akarsz.

- Ne higgy neki - kiabálja Teddy. - A kurva kibaszottul megőrült. El kell engedned, haver.

Rory nem vesz róla tudomást, és a tekintete végigfut az arcomon, tanulmányoz, próbál olvasni bennem. Nem voltam ilyen közel egy férfihoz sem, mióta... nem is tudom. A dolgok kínosak és feszültek, és most el akarok menni.

Túl magas és túl erős. Az arca nem fenyegető, de fenyegetést jelent. Komolyan beszél. Ő túl tiszta, a hamuszőke hajával és borotvált arcával.

- Velem jössz - mondja újra.

- Azt hiszem, ezt emberrablásnak hívják - mondom.

- Miért játszadozol a címkékkel? - vonja meg a vállát.

Ismét közelebb van, mert tudja, hogy megint menekülni fogok. Vagy újra megszúrom, bár a késem már nincs nálam, de nem tudja, hogy van-e másik. Csak azt érzem, hogy a teste közelebb kerül hozzám. Megfojt engem.

Nem kapok levegőt.

- Nincs se jó, se rossz - suttogom magamban. - Csak a gondolkodás tesz azzá.

Ismétlem a szavakat újra és újra.

Tízszer.

Rory mostanra eltávolodott, lassan elfordult tőlem. Teret ad nekem, de még mindig magához szorít a karjaival, és bár az egyikben egy kés van, nem haragszik rám.

A szemei zöld színűek. Megtévesztően lágyak. Akárcsak a hangja, amikor legközelebb megszólal.

- Scarlett, a szavamat adom, hogy nem esik bántódásod, ha velem tartasz.

- Rory?

- Igen?

- A szavaid lófaszt sem érnek, haver.

1. fejezet

Rory

Harmadszor bök meg egy bakancs az oldalamon, és egy fájdalmas nyögés tör fel - talán belőlem, ki tudja.

- Kopj le.

- Te mondtad, hogy ébresszelek fel.

Conor hangja olyan, mintha egy zsáknyi macska egyszerre vinnyogna a fülembe.

- Nem mondtam ilyet. Most pedig húzz el, és hagyj aludni.

Sóhajtás hallatszik. Lépések távolodnak. Egy pillanatra azt hiszem, a srác tényleg hallgat rám. Egészen addig, amíg jeges víz nem csapódik az arcomba, és fel nem pattanok.

Nem sikerül eltalálnom, mert Conor a kanapém mögé bújik. Meg a csaj mögé, akit tegnap este hoztam haza, és épp ott alszik elterülve rajta.

- Igazi úriember vagy - mondom a srácnak. - Egy nő mögé bújsz.

Conor fintorog, és a szeme a kanapén elterült szőke lányra szegeződik, akinek a sminkje elkenődött és nyitott szájjal horkol. A neve Ivy, azt mondja.

- Igen, egy igazi nő - gúnyolódik Conor.

A srác hangja erélyes és keserű. Conor sosem erélyes és keserű, sőt, legtöbbször kibaszottul hülye. Innen tudom biztosan, hogy a gyanúm telitalálat volt ezzel a lánnyal kapcsolatban.

- Neked hoztam haza, te kibaszott bábu - mordulok rá. - Egész éjjel szemeztél vele, láttam. Aztán eltűntél, és még arra sem vetted a fáradságot, hogy visszajöjj, és elintézd.

Elfordítja a tekintetét, és mintha visszaváltozna azzá az esetlen, tapogatózó fiúvá, akivel először találkoztam, amikor úgy döntött, hogy elmegy a vadnyugatra Lenox Hill legénységével. Azt hittem, dicsőségesen távozik majd, de végül nálunk kötött ki. Mostanra már elég jól kell ismernie ahhoz, hogy tudja, ez az utazás egyáltalán nem az én világom.

- Adj neki reggelit, aztán vidd haza - kiáltom, miközben végigsétálok a folyosón.

- Negyven percen belül a templomban kell lenned - mondja. - Ne késs el, különben Varjú mindkettőnknek letépi a tökét.

Még mindig utálom őt. De a fiúnak igaza van.

***

A maffiózókat csak akkor látni a templomban, ha valami igazán nagyszerű vagy épp rossz dolog történik.

Esküvők, temetések, vezeklés.

Ma mindannyian Keeva keresztelőjére jöttünk. Varjú kislánya, aki mostantól jobban védett, mint maga az elnök.

Édes kis csaj, pont úgy néz ki, mint az anyja, Mack. Ezért vagyunk most mindannyian egy templomban vasárnap délelőtt, ahelyett, hogy inkább próbálnánk túlélni a tegnap esti bulit a Slainte-ban. Mivel most Varjú az ír szindikátus feje, nincs olyan fickó a bandában, aki ma nem jött el. Mindannyian azért érkeztünk, hogy kifejezzük tiszteletünket és támogatásunkat.

A család fontos. A család a minden.

Anyámat leszámítva, ezek a srácok az egyetlen családom. A testvéreim. Nincs olyan dolog, amit ne tennék meg értük. Ez az a kódex, ami szerint élünk. Együtt vagyunk benne a végsőkig, és ezen semmi sem változtathat.

Azért a fejemben megvan, hogy egy nap szeretnék egy saját családot. Ez a gondolat csak akkor erősödik bennem, amikor látom Varjút és Macket együtt. Vagy Ronant és Sashát. A srácok mindannyian elérték azt a kort, amikor megállapodnak, és megváltozik az életmódjuk. Legalábbis ami a szindikátuson kívüli életet illeti.

Jó életem van. Azt csinálom, amiben a legjobb vagyok. A csalásban és a harcban. A napjaimat a srácokkal töltöm, szarságokkal, az éjszakáimat pedig azzal, akit épp megkívánok.

De most, ebben a padban, másnaposan és éhesen, van egy pillanat, amikor tisztán látok. Ez az éhség bennem - ez az üresség - valami többre vágyik.

Van egy elképzelésem magamról, hogy egy nap én is olyan leszek, mint most Varjú, aki a kezében tartja a lányát.

Amikor elképzelem a feleségemet mellettem, csak egyetlen arc jelenik meg előttem. Csak ő lehet az.

Az a nő, aki folyton az agyamra megy. Az a nő, akit hónapok óta nem láttam. Az a nő, akinek olyan rohadt vastag páncélja van, hogy az egész arzenálomra szükségem van ahhoz, hogy csak pár percig beszélhessek vele. Varjú folyton cukkol ezzel, azt mondja, csak azért akarom, mert nem kaphatom meg.

De nem erről van szó.

Amikor találkoztam Scarlett-tel, elraboltam és fegyvert fogtam rá... csak egy kis időre. Legalábbis addig, amíg el nem ült a por a Mack-ügyben. Nem voltak rossz szándékaim vele szemben, de tudtam, hogy ez nem számít. Nem ez volt az első alkalom. A legtöbb nő összeroskadt volna abban a helyzetben. Összetörtek volna és hisztérikussá váltak volna. De ő nem.

Nemcsak kibaszottul leszúrt - a harci heget még mindig a karomon hordom -, de egyetlen könnycseppet sem ejtett. Kőkemény volt, és kurva rideg. Ekkor jöttem rá, hogy ő egy „fuss vagy meghalsz” csaj.

Ő az én Lettym, az én Dom énemnek. [1]

Keményen mentem rá, de nem félt tőlem. Még keményebben vágott vissza. Akkor és ott eldöntöttem, hogy ő az, akire szükségem van.

Csak az a gond, hogy Scarlett ezt nem így látja. Egyszemélyes show-t tol, és esze ágában sincs helyet csinálni bárki másnak az életében.

Ezt én is tudom.

De, amikor meghallom a magas sarkú cipők halk kopogását mögöttem, hirtelen minden élesebb lesz. Érzem, hogy valaki leül mellém a padra. A lágy méz és karamell illatát... és egy kis arzént. Az energia nyers és sötét, igazi erő, amit nem lehet figyelmen kívül hagyni. Nincs kétségem, hogy maga az ördög lépett a szent földre.

A halántékom lüktet, és a kezem görcsösen markolja a padot. Szeretnék odanézni, de tudom, hogy jobb, ha nem teszem. Ő egy medúza, és ha belenézek a mogyoróbarna szemébe, megint végem van.

Mérgező. Halálos.

Még sosem akartam annyira megízlelni a saját halálomat, mint őt.

Ő a legsötétebb fantáziáim főszereplője. A kedvenc könyvem középpontja. Még most is, ahogy itt ülök a templomban, arra gondolok, hogy a földre dobom és felfalom. A padra hajoltatom, és egyszer s mindenkorra kibaszom magamból ezt az őrületet.

Van egy olyan érzésem, hogy Scarlettnek tetszene a romlottság. Mert ő egy kibaszott őrült, és kurvára dögös.

Jézusom! Nem akarom látni, mert nem tudnám megállni, hogy ne bámuljam. Ez az utolsó dolog, amire szüksége van tőlem. És pontosan az, amit akar.

Imádja ezeket a játékokat.

Egy darabig jó móka volt.

Amíg el nem kapta a Mészáros. A velünk való kapcsolata sodorta abba a helyzetbe, ami újra és újra fájdalmat okozott neki.

Hozzáért. Felvágta a mellkasát, mint egy tököt.

Nem tudom kiverni a fejemből azt a kibaszott képet. Most egyszerre gondolok arra, hogy megdugom és megölök minden egyes fickót, aki valaha hozzáért.

Magamat hibáztatom azért, ami történt, még ha ő úgy is tesz, mintha sose történt volna meg. Könnyű elfelejteni ezzel az Oscar-díjas előadásával.

Kihozza belőlem a rosszat.

De van egy olyan érzésem, hogy sok férfiból kihozza a rosszat.

A tekintetem először a cipőjére siklik. Piros velúr, vastag talppal és apró pántokkal, amik körbefonják karcsú bokáját. Mindezt kiegyensúlyozza a kecses tűsarok hátul. Rohadtul fogalmam sincs, hogyan jár bennük, de tudja, odavagyok azért, ha magassarkú cipő van rajta.

Ha valaha is megengedném magamnak, hogy megdugjam, rávenném, hogy viselje őket.

Lehűtöm az izgalmamat amennyire csak tudom, és titokban ránézek a formás lábaira és a ruhája szegélyére. Amikor keresztbe teszi a lábát, a szoknya felcsúszik a combján, és megvillan a csipke legfinomabb árnyalata a harisnyája tetején. Színtiszta kibaszott kínzás, ez ő.

Meggyőződésem, hogy ez a nő tényleg a Sátán. Tudom, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki szívesen összepakolna és a pokolba menne, miközben térden állva imád engem a leereszkedésem alatt.

Kissé megmozdítom a fejem, és tudom, hogy tudja, mire gondolok, mert egyenesen rám bámul.

A szépsége olyan kifinomult, mint egy gránát.

Scarlettnek szív alakú arca van, az orra körül szeplőkkel, melyek még bájosabbá teszik. Kecses, finom vonások, telt ajkak, amelyeket mindig élénk vörösre fest. A szemei olyanok, mint a személyisége - egy igazi kaméleon. Mindig változnak. Néha macskaszerűek, melegek, mint a brandy, de képesek még sötétebbé válni, elnyelve minden fényt, mintha a színük egy végtelen ürességbe párologna.

Különösen, ha bosszúszomjas. Ami gyakran előfordul.

Ma lágy borostyánszínű, esküszöm rá. A sminkje füstös fekete, hogy passzoljon a ruhájához. Sötét, csokoládé színűhaját elegáns kontyban viseli, elrejtve az arany árnyalatokat, amelyeket annyira szeretek. Nem illik hozzá, de mégis jól néz ki. Van valami természetes kecsesség Scarlettben. Nem tudja elrejteni, nem számít, hogy mennyi ideje van az utcán. Ez megkérdőjelezi a kezdetet. Tudni akarom, mi motiválja ezt a ravasz kis rókát. Azokról a dolgokról, amelyek elszigetelték őt a társadalomtól. Hogy miért játssza a hülyét, amikor valójában tudom, hogy ő a legokosabb nő a helyiségben.

Ezeket a válaszokat kihúzni belőle lehetetlen. És nem fogok újra abba az irányba menni. Már próbálkoztam vele. Próbáltam segíteni neki. Megakadályozni a meggondolatlan tetteit. Időt és energiát fektettem bele, amit soha nem tettem más nővel, de ő az arcomba vágva visszautasított. Ezt nem fogom elfelejteni. Még akkor sem, ha itt ül mellettem, és mennyei illata van. A bőre puha és harmatos, tiszta és tónusa porcelán. Minden, amit tesz, árad belőle az érzékiség. Még a lábának egyszerű mozdulatától is, ahogy az enyémhez simul, azonnal megfeszíti a farkamat a farmeromban. Készen arra, hogy kiszabaduljon és belemerüljön.

Nőies. Hívogató. Kétségtelenül pokolian halálos.

Scarlett nem érez semmit. Nem mutat semmilyen érzelmet. Hidegebb, mint egy kibaszott jégkocka, még ha másnak is néz ki. Ezt nem szabad elfelejtenem. Még akkor sem, ha úgy néz rám, mint most. Mintha hiányoztam volna neki.

Kibaszott Krisztus.

Mozgolódás hallatszik, a templomban mindenki feláll, lemaradtam a szertartás utolsó feléről. Scarlett is feláll, és a magassarkújában is csak a mellkasomig ér. Karcsú, formás, és minden, ami bennem van, azt akarja, hogy kirángassam ebből a templomból, a barlangomba vigyem, és a végtelenségig keféljem.

Ehelyett lábujjhegyre emelkedik, és megérinti az arcom.

- Hé, öreg harcos - mondja szinte szégyenlősen. - Hiányoztam?

Nem akarom megint benyelni ezt a baromságot.

- Hogy mennek a dolgok? - terelem a szót.

- Miért nem hagyjuk az udvariaskodást - mosolyodik el. - Találtam egy ruhatárat befelé jövet.

Engedek, és játszom a játékát, még akkor is, ha ez kurvára felbosszant.

- Egy templomban, Scarlett? - kérdezem. - Te tényleg az ördög vagy.

- Sosem mondtam, hogy nem vagyok az. - Odahajol, hogy a fülembe súgjon, közben végigsimítja az alkaromat. - Talán azt akarom, hogy szentségtelen dolgokat csinálj velem.

- Nem mondom, hogy nem esnék kísértésbe - súgom a hajába, miközben belélegzem az illatát. - De ma nem.

Elhallgat, ahogy általában szokott, és tudom, hogy nem kellene, de bekaptam a mézesmadzagot. Megint.

- Randizz velem.

- Baszódj meg - vágja vissza.

A távolság köztünk csak néhány centi, de akár mérföldek is lehetnek. Másnapos vagyok, ki vagyok merülve, és elegem van ebből a játékból.

- Nem fogom hagyni, hogy gyűlölj - mondom végül.

Felnéz rám meglepődve. Eddig móka és kacagás volt. A legtöbben nem gondolják, hogy van egy kis eszem, mert állandóan hülyéskedem, és mindig a szórakozást keresem. De nem ma. Nem most, és nem vele.

- Ezt akarod, ugye? Azt akarod, hogy megdugjalak, hogy aztán a legrosszabbak közé sorolhass, és azt mondhasd, hogy olyan vagyok, mint a többi.

Súlyát egyik lábáról a másikra helyezi, tekintete éles és metsző. De nem olyan éles, mint a szavai.

- Ó, Rory - simít végig az arcomon a hideg kezével. - Még mindig nem jöttél rá? Már most gyűlöllek.

Mély levegőt veszek, és elnyomom a vágyat, hogy valami hasonló mérgezőt mondjak, ami pontosan az, amit ő akar.

- Ne vedd magadra - húzódik vissza, és a tüdőm újra működni kezd. - Mindenkit utálok.

- Máris lelépsz? - kérdezem, ahogy egyre távolabb kerül.

- Tudod, hogy nem vagyok oda ezért a családos dologért. Csak a szertartásra jöttem.

Megragadom a karját, hogy megállítsam, de a szavakat, amiket keresek, nem találom. Egy részem mindig azt akarja mondani neki, hogy soha többé ne jöjjön vissza. De van egy másik részem, amelyik aggódik érte.

Scarlett is érzi ezt bennem, azt hiszem.

A gyűlöletemet és az iránta érzett vágyamat.

Sosem tudom, melyik győz, amíg a szavak ki nem buknak a számon.

- Gyere el velem ebédelni. Nincs randi, csak kaja. Enni mindenkinek kell.

A mosolya lágy és halálos. Szomorúság suhan át az arcán, mielőtt elrejtené a bájával. Lábujjhegyre billen, és megcsókolja az arcom.

- Nem lehetek a te Daisy-d - mondja. - Úgyhogy ne is kérd, hogy az legyek.

- Hagyd ezeket a szarságokat - mondom.

Scarlett mindig rejtvényekben beszél. Valószínűleg túl okos hozzám vagy bárkihez, aki ebben a helyiségben van. Ezt a tulajdonságát nem gyakran mutatja meg, csak az ilyen nyugodt pillanatokban, mint ez.

Én pedig, mint egy iskolásfiú, feszülten várom, hogy halljam az elmélkedéseit. Ha valaha olyan tanárom lett volna az iskolában, mint Scarlett, talán tényleg figyeltem volna.

- A Nagy Gatsby - mondja. - Mondanám, hogy a könyv, de mostanában a film a menő. Láttad már?

- Nem - válaszolom.

- Ő lett a veszte - mondja nekem. - Gatsbyé. Az erkölcsi hanyatlás üressége. Egy üres héj, amit a materializmus és a társadalmi státusz hajtott.

- Scarlett.

Néha aranyosak a rejtvényei, de ilyenkor, mint most, kurva idegesítőek.

- Tényleg el kéne olvasnod a könyvet - húzódik el tőlem. Nem maga miatt. Értem teszi, mert azt hiszi, hogy velejéig romlott.

Mielőtt bármit mondhatnék, már el is tűnt. Ugyanúgy, mint mindig.

2. fejezet

Scarlett

Vannak lányok, akiket cukorból, fűszerből és minden szépből faragtak. Vannak, akik méregből és bűnből származnak. Ha kinyitod a szívük rejtett kamráit, nem találsz bennük semmit.

A szemem mereven figyel, a célpont pedig a keresztvonalban van. A ravaszt elsütni igazi művészet. Nem csak a legkönnyebb áldozat kiválasztásáról van szó, mélyen kell kutatni. Kicsit bemocskolod a kezed, miközben átgázolsz a tucatnyi lúzer között, akik az ilyen típusú bárokat járják. Amikor unatkozom, és nem egy bizonyos kékvérűre vágyom, aki rajta van a listámon, a dolog nagyon egyszerű.

Már azelőtt döntöttem, hogy egyáltalán belépnék. A ma esti kihívás, hogy megtaláljam azt a fickót, aki tíz mérföldes körzetben minden vaginával ellátott nőre kéjesen bámul.

Ez még azelőtt megtörténik, hogy az első italomat kiélvezhetném.

Ez a fickó egy igazi seggfej, és a kukkolást határozottan elsajátította. Uralkodói méltósággal érvényesíti igényét, és úgy néz a nőkre, mintha ő lenne a király a parasztok között. Az alatt a tíz perc alatt, amíg figyelem, már két segget megfogott, és három vicces felszedős szöveget mondott.

„Olyan dögös vagy, bébi.” „Túl szexi vagy, hogy egyedül legyél itt, bébi.” „Van egy lakosztályom fent. Akarod élvezni a luxust?”

Két potenciális áldozata lerázza, mielőtt igazán beindulhatna, a harmadik pedig - egy ohiói lány - túl udvarias ahhoz, hogy nemet mondjon, így tíz percig tűri a férfi szerencsétlen próbálkozását, mielőtt ő is lepattan.

Ha ez egy színház lenne, The Encore[2] lenne a neve, mert minden este ugyanazt a műsort látom. Ez egy időtlen mese: A felsőbb osztály átbasz mindenkit, aki alattuk van. Néha van céljuk, de legtöbbször csak azért, mert megtehetik.

Ezek a férfiak... ezek a tőzsdeügynökök és befektetők, ügyvédek és marketing menedzserek... mindannyian egyformán gondolkodnak.

Ők a kenyér és a vaj, vagy az egész kibaszott torta, cseresznyével a tetején.

A tortával az a baj, hogy egy idő után unalmas lesz. A buli elveszti az izgalmát. És a cukormámor? A mámor, amit a lelkek felzabálása okozott? Már nincs igazán meg. Már egy ideje nem vagyok jelen.

De, mint a függőség, én sem tudok megszabadulni ezektől. Bár az izgalom minden alkalommal halványul, még mindig ez az egyetlen dolog, ami képes lázba hozni.

Ahogy itt ülök, és figyelem a pult túloldalán álló férfit - izgatottság nélkül -, furcsa felismerésem támad. Nem először látom az arcát. Sőt, már találkoztam vele korábban is. A neve Rix. Igen, komolyan. Azt hiszi, hogy menő és vagány. A szülei a Carringtonokkal barátkoztak, így biztos voltam benne, hogy ismeri Alexandert is. De bármennyire igyekeztem meggyötörni, nem adta magát.

Nem tanult a leckéből, azt hiszem.

Tényleg nagyon megszorongattam őt is. Emlékszem, hogy volt egy nagyon bonyolult jelenet parókával, sminkkel, meg mindennel. A probléma, hogy nem volt jelen a közösségi médiában.

Se Facebook.

Se Twitter.

Se Insta - nézdmilyenkirályazéletem - fiók.

Így le kellett mondanom a legfontosabb lépésről. Megszégyeníteni őt ott, ahol él és virul.

Ezúttal nem követem el még egyszer ugyanezt a hibát.

Gyorsan leellenőrzöm magam a mindig nálam lévő kompakt tükörben, és már indulok is a futamra. Az én szabályaim nagyon egyszerűek, és az öltözködéssel kapcsolatos elveim a lehető legalapvetőbbek. A férfiak két színért élnek. Nem akarnak ananászos szoknyákat vagy azt a vadászkabátot az őszi katalógusból. Nekik az LBD kell.

A kis fekete ruha.

Az egyetlen kivétel ez alól a szabály alól a kis piros ruha, amiről a férfiak egy dologra asszociálnak.

A piros egyenlő a szexszel. A piros egyenértékű a pokoli szexszel. Vad. Zabolátlan. A vörös a rossz lányt jelenti.

És én vagyok a legrosszabb, ami történhet.

Nem viselek álruhát, és nagyon ritkán változtatok bármit is a hajamon vagy a sminkemen. A hajam vadóc, mintha már az ágyban hemperegtem volna. Ezt a szart megeszik. A szemem füstös és fekete, az ajkam pedig vörös.

Ez a megjelenés klasszikus. Ez a megjelenés soha nem bukik meg.

Persze, mindig van rá esély, hogy valamelyik idiótának van egy agysejtje, és az még emlékszik is rám. Ha jól végeztem a munkámat, akkor kurvára emlékezni fog rám. De ez attól is függ, hogy milyen droggal ütöttem ki.

Minden jó tervnek van egy kis tanulási görbéje az elején. Eltartott egy darabig, mire rájöttem, mi a legjobb. Ha jól emlékszem, ez a fickó volt az egyik kísérleti alanyom.

Általában, ha összefutok egy korábbi ügyféllel, egyszerűen elsétálok a másik irányba. Ez nem gyakran fordul elő, mivel ritkán megyek kétszer ugyanarra a helyre.

Kockázatos és meggondolatlan.

De minél tovább játszom a játékot, annál jobban tetszik a vakmerőség. Az adrenalinlöketnek szüksége van egy üldözőre. Az a vágy, hogy felborítsam a dolgokat. Ezért is tettem félre egy időre a bosszúmat, hogy valami sürgősebbel foglalkozzam.

Mint az a férfi, aki Kylie-t vegetatív állapotban hagyta. Gépek lélegeztetik, és az agya valószínűleg sosem fog felépülni.

Kylie és én nem álltunk túl közel egymáshoz. Tekintettel arra, hogy általában nem szeretem az embereket, és azoknak a listája, akikben megbízom, továbbra is nulla. Nem sok barátom van. Mack az egyetlen ember, akivel szemben meggondolnám, hogy használjam ezt a kifejezést, és ez csak azért van, mert olyan régóta ismerem, és még nem cseszett ki velem.

De Kylie-val minden nap találkoztunk az utcán. Ő is dolgozó lány volt. Persze az ő munkája közel sem volt olyan szórakoztató, mint az enyém. Neki tényleg dugnia kellett a mocskos ügyfeleivel, én meg csak élveztem, hogy szétbaszhatom őket.

Aranyos lány volt. Tipikus történet. Elszökött. Otthon bántalmazták. Túl fiatal ahhoz, hogy az élete ilyen rövid legyen.