Popper Péter

Egy illúzió halála

Keserű gyógykönyv gyanakvó fiataloknak és csalódott öregeknek

Egy illúzió halála

Copyright © Popper Péter, 2026

Borítóterv: Kovács Tamás

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó 2024

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-114-021-5

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Vásárló: [customer_name]

Rendelés azonosító: #[order_id]

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

Ajánlom ezt a könyvet a fiataloknak:

mert üres a bizonyosságok kincsesládája.

De mivel még nem felnőttek, nyilván azt remélik,

hogy ha mélyen belenéznek, még találnak benne valamit…

és ajánlom magamnak:

Soha ne menj el idő előtt!

Az idő akkor jött el, amikor énidegenek lesznek a történések, amelyek között élsz, s a gazemberek

és bolondok birodalmában érzed magad.

De ha elindultál, fontos, hogy könnyű szívvel

és még könnyebb poggyásszal utazz!

A DÉMONI A KERESZTÉNY EURÓPA SZEMPONTJÁBÓL

Miről lesz szó?

Volt két könyv, az egyik az Egy illúzió jövője a másik az Egy illúzió eredete. Az egyiket dr. Freud Zsigmond írta a vallás keletkezéséről. A másikat Pálóczy Horváth György a pszichoanalízis alkonyáról.

Hát akkor legyen egy harmadik is arról, hogyan holt hamvába az az illúzió, hogy két dermesztő világégés után bölcseleti, esztétikai és erkölcsi romjaiból talán újjáépül a tetszhalálba dermedt négyezer éves európai kultúra. Ritkuló számban, de még mindig számosan riadt és tanácstalan gyermekei vagyunk ennek a műveltségnek, amelyben örökre eltávozottnak tűnő szellemi anyánkat siratjuk.

Azért írtam ezt a könyvet, hogy felmentsem magam és az olvasót attól a szorongástól és öngyötréstől, amelyben úgy érzi, kizárólag a mi lelkünkkel van valami baj. Hogy betegek vagyunk, hiszen nem tudjuk megoldani életünk legtöbb problémáját, és folyamatosan rosszul érezzük magunkat a bőrünkben, azaz a világban. A pszi-tudósok népbetegségnek kiáltották ki a depressziót, és abban csak az egyén kórtörténetét látják.

Hadd hivatkozzam tekintélyekre. Naplójában Jung szemrehányást tesz a kollégáinak, amiért minden depressziót egyéni patológiás jelenségként kezelnek, s meg akarják gyógyítani. Jung szerint a világ elég rohadt, mocskos és kegyetlen ahhoz, hogy a benne élő ember jogosan legyen rosszkedvű, sőt depressziós. S ebben az esetben depressziósnak lenni szinte erkölcsi kötelesség – teszem hozzá én. Talán azt kellene gyógyítani, aki vidáman lubickol ebben a mocsárban.

Luther más oldalról közelíti meg ezt a problémát. Szerinte a depresszióval a Sátán támadja az ember lelkét. Bár az általa javasolt megoldás talán túl egyszerűnek tűnik: néhány kiadósabb flatus elől rémülten meghátrál az ördög, de mindenesetre a depressziót beilleszti a Világosság és a Sötétség harcának történései közé. Ez a gondolat nem áll messze a zsidó vallásfelfogástól. A Teremtés során többször elhangzik a mondat: És látta Isten, hogy jó! Mármost, amit Isten jónak ítélt, azt ember ne vitassa! S ebben nemcsak a világ van benne, hanem maga a kreatúra, az ember is. Vagyis az önmaga ellen fordított agresszivitás is sátáni. Ennek szellemi esszenciája sokszor a végleges önmegsemmisítés szándéka és végrehajtása.

Bertrand Russell, a huszadik század jelentős gondolkodója pedig a görög antikvitással foglalkozva elgondolkozik azon, hogy Hellász kultúrája miért ragyog oly régóta utolérhetetlen fényben az utódnemzedékek szemében. Arra a felismerésre jut, hogy az emberiség történetében a görög társadalom volt az egyetlen, amelyik megadta a polisz polgárainak azt a lehetőséget, hogy egyidejűleg lehettek intelligensek és boldogok. Előttük és utánuk minden társadalom csak azt tette lehetővé polgárainak, hogy intelligensek és depressziósak legyenek – vagy boldogok és idióták.

Amit mondani tudok, szükségszerűen keserű. De talán az is segít valamit saját magunk és a huszonegyedik század viszonyának tisztázásában, ha értjük, miféle szelek havazzák ránk „rosszkedvünk telét”.

Az előbb hiábavalónak neveztem az Európáért mennybe küldött imákat. Valóban hiábavaló lenne minden tiltakozás, fölháborodás, kétségbeesés a lassan ránk gyűrűző jéghideg testű kígyó, a financiálisán és szellemileg globalizált világ ellen?

Ős patkány terjeszt kórt mi köztünk,
a meg nem gondolt gondolat,
belezabál, amit kifőztünk,
s emberből emberbe szalad.

Miatta nem tudja a részeg,
ha kedvét pezsgőbe öli,
hogy iszonyodó kis szegények
üres levesét hörpöli.

S mert a nemzetekből a szellem
nem facsar nedves jogokat,
hát uj gyalázat egymás ellen
serkenti föl a fajokat.

Az elnyomás csapatban károg,
élő szívre, mint dögre száll –
s a földgolyón nyomor szivárog,
mint hülyék orcáján a nyál.

Lógatják szárnyuk az ínségnek
gombostűjére szúrt nyarak.
Bemásszák lelkünket a gépek,
mint aluvót a bogarak.

Belsőnk odvába bútt a hálás
hűség, a könny lángba pereg –
űzi egymást a bosszuállás
vágya s a lelkiismeret.

S mint a sakál, mely csillagoknak
fordul kihányni hangjait,
egünkre, hol kínok ragyognak,
a költő hasztalan vonit…
Oh csillagok, ti. Rozsdás, durva
vastörökül köröskörül
hányszor lelkembe vagytok szurva –
(itt csak meghalni sikerül)…

– írta József Attila 1937-ben híres versében.

De hiába telt el a költő szavai óta majd hetven esztendő, ma is hasztalan minden vonítás, egyrészt, mert hangunk nem ér el a csillagokig (ezt csak a sakál reméli), másrészt, amíg mi vonítunk, az őspatkány dolgozik, belezabál, amit kifőztünk, s emberből emberbe szalad. Hát csodálnivaló, hogy a költő végül is a vonat kerekei alá heveredve, kilépett ebből a gusztustalan világból?

Műveltség és erőszak

Mi a műveltség? Márai Sándor ezt írja:

A műveltség nem az, hogy valaki pontos tervek alapján megépít egy repülőgépmotort vagy egy föld alatti illemhelyet. A műveltség: hogy valaki lelkében hordozza mindannak öntudatát, amit a keresztény világot megelőző évezredekben a görögök és a latinok, s amit a keresztény világ két évezredében az occidentális világ emberei alkottak, gondoltak, amire vágytak, amiben hittek – mindez sűrítve, néha ködösen, mint az élet értelme él a lelkében.

Ezt az összetartó erőt, ezt a titkos tudást nem ismerhetik azok, kiket megfertőzött az erőszak szelleme.

Tehát négyezer év alatt lepárlódott szellemi esszenciáról van szó, nem vagyonról, nem hatalomról, nem technológiáról, politikáról pedig a legkevésbé! Ám ez a szellemi esszencia azonnal a semmibe párolog, ha megérinti az erőszak bűze.

Honnét jön az erőszak? Hallgassuk meg erről Thomas Mannt:

A hatalomra került tömegember magával hozta az erőszak elhatalmasodását, egy új barbár szemlélet születését. A „tömegmámor” megszabadít „az én felelősségétől”, az egyén felolvad a tömegben, és „nem sokat törődik a menetelés céljával”.

Használjuk pontosan a fogalmakat. A tömegben felolvadt egyének millióit csőcseléknek nevezik, még akkor is, ha Thomas Mann csiszolt stílusa nem engedi meg ennek a parlagi fogalomnak a használatát.

Íme, néhány alapfogalom, amelyekhez máris eljutottunk:

– A műveltség – mint ezer évek kultúrájának esszenciája.

– Az erőszak – mint a műveltség elpusztítója.

– A csőcselék – mint az erőszak hordozója.

Tehát a műveltséget a hatalomra került csőcselék rúgja át a másvilágra – vagy le a pokolra.

A civilizáció születése és pusztulása

De hát az isten szerelmére, az erőszak nincs jelen az emberiség történetében az idők kezdetétől? Jelen van. Sőt totálisan. Sőt kannibalisztikusan. Mégis, Freud attól kezdve származtatja a civilizációt, amikor az ősember először acsargott, rikácsolt társára, toporzékolt, dobolt a mellén, fenyegetően ugrált feléje – de mégsem vágta fejbe a bunkójával! Vagyis megelégedett azzal, hogy agresszív indulatait hangokkal és mozdulatokkal fejezze ki, de nem ölt!

Vajon mi tartotta vissza? Váratlan megriadás az élet kioltásától… Csak nem ez a szentség, a Szentlélek első megjelenése a Földön? Csak nem ez az első lépés a démoni világból való kiszakadás, az állati létből való kiemelkedés érdekében, az emberré válás felé? Csak nem ez az érzelmek első megrezdülése az indulatok világában?

Négyezer éves története folyamán az európai kultúrában rengeteget öltek. Öltek a törzsi istenek, Jehova, Krisztus és Allah miatt. Öltek éhségből, szomjúságból, félelemből, öltek vagyonért, öltek a gyűlölet és a szeretet nevében.

Mindez emberi. A démoni ott kezdődik, amikor valaki az ölés édességéért öl, a hatalom mámoráért, a szenvedésben, a pusztulásban való gyönyörködés kedvéért. Az emberi és a démoni sokáig összefonódott. S csak nagy sokára kezdett látszani a démoni győzelme az emberi felett. Ma már diadalmasan itt vigyorog a szemünk előtt.

Az emberi erőszakot mindig bűntudat követi. A bűntudat hidegség a szív körül, mert kilépett Isten korlátai közül (ahogy Mann írja). Ez volt Európa stílusa.

A keresztény középkorban a haramiát nyilvánosan végezték ki, lehetőleg a város legnagyobb terén, kegyetlenül megkínozták, kerékbe törték, karóba húzták vagy felnégyelték. De a zsivány először imádkozott, és Krisztusnak ajánlotta a lelkét, mert ő tagja volt és maradt a keresztény közösségnek, hűséges és gonosz fia Jézusnak, akihez visszatérni készült. De a hóhérok is Jézus fiai voltak. Kínoztak, öltek, de ezáltal maguk is kínzottakká, áldozatokká váltak, majd Jézus és a lator megbocsátásáért könyörögtek. Az egész szörnyűség a Krisztus-kozmoszon belül történt.

A démoni soha nem érez bűntudatot semmiért. Szavakban kántálja ugyan Isten dicsőségét, de tetteiben az égiek soha nem befolyásolják. A démoni soha nem érez, nem lát különbséget az „ezt még lehet” és az „ezt már nem lehet” között. Ezért gátlástalan, nem ismer határokat, s ha vissza akarják tartani: „ezt mégse teheted meg!” – csodálkozó gyerekszemekkel kérdezi: „miért nem?”. S elgondolkodva nézi az eszméletlen asszony fölvágott hasában még dobbanó szívű magzatot. Számára érthetetlen, hogy miért nem szabad gázkamrában megfojtani néhány millió zsidót és cigányt, miért nem szabad kiirtani az indián kultúrákat és halomra ölni az örményeket. Miért nem szabad a kereszténységhez, a zsidósághoz, a marxizmushoz, az iszlámhoz vagy az ateizmushoz való viszonyulást tenni egy tudományos vagy művészi karrier mértékévé és feltételévé. Fel nem foghatja, hogy a „szocialista erkölcs” miért kevesebb, mint a puszta erkölcs, a „népi demokrácia” miért kevésbé demokrácia, mint a demokrácia. Nem érti, hogy a „keresztény Magyarország”, a „keresztény Európa” miért barbárabb, mint Magyarország vagy Európa. Nem érti, hogy mi a különbség egy „keresztény” – aki mindezt érti – és egy „megkeresztelt pogány” között –, aki ő, és aki mindebből semmit sem fog fel.

Ebből a szempontból nagyon érdekes az úgynevezett akadémikus tudomány viszonyulása ezekhez a kérdésekhez. A francia felvilágosodás idején a filozófia – élén Descartes-tal – élesen elhatárolta egymástól a tudományt (milyen a világ?) és a vallást (milyennek kellene lenni a világnak?). Ebből következően a tudománynak ki kellene vetnie magából a kereszténységet éppúgy, mint bármelyik vallást vagy spirituális, misztikus ideológiát.

Ám vigyázat! A hívő, a vallásos ember, akár egy pap is, lehet nagy természettudós, vagy bármelyik természettudós lehet mélyen hívő, vallásos szektatag, csak a tudományos érvelésének kell szigorúan objektívnek lennie. Ez azt jelenti, hogy érvelésében közömbös a személy, az, hogy ki mikor mit mondott, csak a racionális logika számít, vagyis, hogy MIT TUD, és le tudja-e vezetni, azt, hogy HONNÉT TUDJA. Jelzők, például „keresztény”, „mélymagyar”, „idegenszívű” stb. érvként, tudományos bizonyításban nem használhatók, még a társadalomtudományokban vagy az arra támaszkodó politikában sem. Azonban a tudósok egy része csal: nem dobta ki következetesen érvrendszeréből az istenhitet, a kikacsintást a transzcendenciára. Sőt, adott esetben hitelének erősítésére próbálja felhasználni.

Példaként hadd hivatkozzak Laplace-ra, a nagy fizikusra, aki élete végéig mélyen hívő vallásos ember volt (akárcsak Newton). Mégis, amikor Napóleon tetemre hívta, mondván:

– Elolvastam az ön könyvét, Az égi mechanikát. Több száz oldalt írt, de a lapokon egyszer sem fordult elő Isten neve.

– Felség – válaszolta a fizikus –, nem volt szükségem erre a hipotézisre.

Ám legalább ekkora baj, hogy a tudósok másik, hitetlen fele, az ateizmust nem volt hajlandó kidobni tudományos okfejtéséből. Vajon nem vették-e észre, hogy az ateizmus éppen olyan hit, mint az Isten létezésébe vetett meggyőződés, csak ellenkező, negatív előjellel? Hogy rájuk éppen úgy vonatkozik az objektivitás követelménye, mint az ég felé forduló társaikra? Heller híres regényében, A 22-es csapdájában Yossarian kapitány gyalázza az Úristent, vén bükkfa gatyásnak nevezve őt, amiért szükségesnek látta a taknyot bevenni a teremtésbe. A barátnője sikoltozni kezd:

– Nem engedem, hogy így beszélj róla!

– Miért? Tudtommal te is ateista vagy, nem hiszel Istenben.

– Igen, de az az Isten, akiben én nem hiszek, jóságos, igazságos, szereti az embereket… Nem olyan utálatos, mint akiben te nem hiszel.

A démonit különösen vonzza a rizikó nélkül szétfecskendezhető verbális agresszió. Ez leginkább sértő jelzőkkel, gyalázatos feltételezésekkel – hazaáruló, büdös, idegen szívű, nemzetellenes stb. – való értelmetlen dobálózást jelent.

A démoni az, ami romba dönti a civilizációt, halálba taszít minden kultúrát, a miénket, az európait is.

Kalandozás az európaiság körül

A legelső európai, akiről feljegyzés maradt, két és fél ezer évvel ezelőtt élt, görög volt, filozófus – és Szókratésznek hívták.

Mitől volt Szókratész nemcsak fehér ember, hanem európai is? Attól, hogy daimonionja volt!

Ezt a daimoniont ma belső hangnak neveznénk. Szókratész néha hosszabb időre elhallgatott beszélgetés közben. Ezt azzal magyarázta, hogy a daimonionjával volt elintéznivalója. Katonakorában előfordult, hogy egész éjszaka mozdulatlanul állt a sátra közelében. A daimonionjával beszélgetett.

A daimonion általában hallgatott, de ha megszólalt, csakis nemet mondott valamire. Szókratész halálában nagy szerepe volt annak, hogy a daimonionja nem tiltakozott a méregpohár kiürítése ellen.

Magyarán: az európai ember mindhalálig drámai lény, akinek a lelkében örök küzdelem folyik. Az átlagos fehér embernél erről szó sincs. A fehér ember inkább lesz megszállott, fanatikus, csak hogy megszabaduljon belső ellentmondásaitól.

Szókratész hát az európaiság etalonja. Természetesen minket nem a szavai, hanem a tettei érdekelnek.

Történt egyszer, hogy Szókratész szomszédja elment jóslatot kérni a delphoicától. Azzal tért haza, hogy a jóslathoz a világhírű jósda hozzátette: boldog lehet, mert szomszédja, Szókratész, Göröghon legbölcsebb embere.

Ha ezt egy fehér ember megtudja, tüstént Delphoiba siet, hogy saját fülével hallja a mámorító igét, esetleg írásban is kéri. Ám az európai Szókratész élete során soha nem járt Dephoiban. Magyarul, a füle botját sem mozgatta a hírre. Igaz, ettől kezdve járta az agorát, provokatív beszélgetésre csábítva, akit lehetett. Nagyon egyszerű kérdések feltevésével kezdte, majd növekedni kezdtek a bonyolultságok, amíg csak a beszélgetőpartner olyan nem lett, mint a szamár a hegyen. A köréjük gyűlt fiatalok pukkadoztak a nevetéstől. Ezt később a törvényszék az ifjúság megrontásaként értékelte. Mi volt ez? A mester így akarta kipróbálni, hogy igazat szólt-e a jós?

Ebben az időben már megsokszorozódott a polisz polgárainak identitása. Valaki lehetett athéni polgár, de vendéglő vagy fazekasműhely tulajdonosa is, drámaíró, tengerész és filozófus egyszerre. Vagyis egyidejűleg számos érdekcsoporthoz tartozhatott, s ez bizony zavart okozott az identitásérzésében. Ellentétes érdekek esetén kivel legyen szolidáris? Az európai vívódott, a fehér ember fanatizálódott egyik vagy másik irányba.

A daimonion különben egy család vagy egyén házi istene volt – magánisten. A halotti urnák tiszteletéből sarjadt ki. Még Rómában is élt a kultusza. A család halottai a múló évekkel egyre jóságosabbá, szentebbé váltak, a „megszépítő messzeség” lassan istenné formálta őket.

A halálos ítélet után Szókratész nem élt a felkínált szökés lehetőségével. Hetven éven át tanította, hogy az állam törvényeit akkor is be kell tartani, ha azok rosszak, sértik az egyén érdekeit. Nem volt hajlandó megtagadni önmagát. Ez a „légy hű magadhoz” megint csak európai jellemvonás. A fehér közember kéjjel vált zászlót és köpönyeget.

Az európainak fontosabb a saját belső ítélete önmagáról, a fehér mindig arra figyel, hogy „mit szólnak hozzá”.

Az európai ember azokat is tiszteli, akik nem értenek vele egyet, mert tudja, hogy az igazság sokarcú és mindig relatív. Aki a fehér csőcselékhez tartozik, kiröhögi, elpusztítja a másképp gondolkodót, mert biztos abban, hogy ő az egy és oszthatatlan igazság birtokosa. Az európai a kétségek embere. A fehér a bizonyosságé.

S ha mégis új mutáció lenne az európaiság??? Vajon nem erre gondol-e József Attila, amikor Thomas Mannt, mint fehérek között egy európait köszönti?

Valóban: mit jelent az európaiság? Milyen viszonyban van a fehér ember kultuszával? Minden európai fehér ugyan, de nem minden fehér ember európai – nem az emberfajta, a földrajzi tengődés, hanem a szó személyiség-lélektani, karakterológiai értelmében.

Ma is van-e kultusza a fehér embernek? De mennyire! Gondoljunk Mark Twainre, akitől a rasszizmus olyan messze állt, mint a fogyó Hold a Földtől – hogy Jim, a szökött néger rabszolga, a férfikor delén, milyen áhítatos alázattal engedelmeskedik a két fehér suttyónak, Hucknak és Tom Sawyernek. Emlékezzünk a fehér gazda fölényére a Tamás bátya kunyhójában, aki dehogyis nézi le a színeseket, no de mégis… Gondoljunk a szuperférfias Rhett Butlerre, aki rajongó nők által emelt piedesztáljáról gőggel pillant le a mélységben nyüzsgő feketékre. Gondoljunk a világhírű regényre és filmre: Híd a Kwai folyón. Miről is szól? Hát arról, hogy a fogságba esett angol tengerészgyalogosok mindegyike mennyivel különb katona, férfi és szakember valamennyi sárga japánnál, akiknek még a tábornoka is groteszk.

Vagy képzeljük el a mai szülők többségének reakcióját, ha csemetéjük cigánnyal, afrikaival, zsidóval szeretne házasságot kötni.

Mármost ki a mutáns? Az európai vagy a fehér ember? Ha én dönthetem el: tekintsük a fehéreket az eredeti tömegembereknek, és mutánsnak az európait.

Kikből lesz a csőcselék?

Peer Gynt jön rá vándorútja végén, hogy ő talán hibás öntés, vissza fog kerülni a nagy olvasztótégelybe. De Peer Gynt semmiképp sem tartozik a csőcselékhez, azokhoz, akiket jobb híján és udvariasságból nevezzünk „tökmag Jankóknak”.

Az elnevezés Adytól származik, A muszáj Herkules című versből:

Dőltömre Tökmag Jankók lesnek:
Úgy szeretnék gyáván kihunyni
S meg kell maradnom Herkulesnek.

Milyen hígfejüek a törpék:
Hagynának egy kicsit magamra,
Krisztusuccse, magam megtörnék.

De nyelvelnek, zsibongnak, űznek
S nekihajtanak önvesztükre
Mindig új hitnek, dalnak, tűznek.

Szeretném már magam utálni,
De, istenem, ők is utálnak:
Nem szabad, nem lehet megállni.

Szeretnék fájdalom-esetten
Bujdosni, szökni, sírni, fájni.
De hogy ez a csürhe nevessen?

Nem titkolja, hogy a Tökmag Jankókat egyszerűen csürhének tartja. Ez a „csürhe”, akárcsak a „bugris”, a „bunkó” és a „tahó”, számomra túl durvának tűnik. A Tökmag Jankó viszont túl hosszú. Legyen hát tökjani. Tökjani bárkiből lehet. Akadémikustól analfabétáig, arisztokratától lumpen cigányig. A lényeg az, hogy kívülről irányítható, rosszindulatú tömegember legyen.

A tökjani soha semmi igazra és fontosra nem jön rá önmagát illetően. Csak a sablont ismeri, sablonokban gondolkozik. Ha orvos, akkor magától értetődően emberszerető, mindig segíteni akaró. Az életet tiszteli legnagyobb értékként, s ezért magához téríti a nemlétbe kívánkozó öngyilkost, és nem hagyja távozni a rákbeteg haldoklót sem, hadd kínlódjon még néhány hétig, a soha nem létezett hippokratészi eskü nevében. Fogalma sincs arról, hogy az orvoslás lényege a szenvedések csillapítása. Minden egyéb – gyógyítás, megelőzés, felvilágosítás – ezután jön.

Ha netán politikai vezér, számára az a legfontosabb, hogy a rendőr feszesen tisztelegjen neki, s megjelenésekor minél többen álljanak föl a tiszteletére. Ha a nép többsége vallásos, legott ő is istenfélő lesz, s a magasabb hatalmak őrködnek a feje fölött. Misén, istentiszteleten, körmeneten a kamerák kedvenc figurája, amint áhítatban elmélyedt arccal ábrándozik formás női keblekről és fenekekről. Homlokán hordja karizmáját, hogy mindenki jól lássa. Kizárólag általános fogalmakban beszél. Legkedvesebb szavai: a nép, a polgár, a hazafiság, a nemzeti érzés, a jövő, a közös akarat, a sorsküldetés és őseink példája. Csak soha semmi konkrétum, merthogy nincs mondanivalója. Ugyanis valódi célja – totális hatalom demokratikus pongyolában – nyilvánosan sem itthon, sem a külföld előtt nem vállalható. Önismerete hangyányi, mert önmagát összekeveri a szerepeivel, mindig beugrik a saját pózainak.

Ha viszont nem sikerül a hatalom csúcsára felkapaszkodnia, akkor mameluk lesz belőle. Kizárólag a hatalmat – legyen az bármifajta – szolgálja, azt a látszatot keltve, hogy őt csakis önálló meggyőződése vezérli. Stílusa goromba, sőt durva. Sohasem érvel, hanem ellenfeleit jelzőkkel minősíti. Tulajdonképpen elvégzi a piszkos munkát a vezér helyett. Legtöbbször politikai beosztott, újságíró vagy tévésztár.

Ez az „érvek helyett jelzők” jelenség nemcsak bosszantó és lehetetlenné teszi a valódi kommunikációt, hanem tulajdonképpen az Ige szentségének káromlása is – mint erről később majd szót ejtünk. S mindezen túl – miután a kultúra a felhalmozott közös tudásból keletkezett, vagyis: a megismerés eredménye átadható, nem kell minden egyénnek mindent elölről kezdenie –, aki a semmitmondással megszünteti a beszéd közlésfunkcióját, ő az igazi barbár, aki a kultúra megsemmisítésére törekszik. Ennek a tartalom nélküli beszédnek több formai lehetősége van. Egyet-kettőt hadd mutassak be, hogy felismerjék, ha találkoznak vele.

Az egyik párt szóvivője nemrégiben így minősítette az ellenpárt elnökének értékelő áttekintését:

– X. Y. azzal dicsekszik, amitől más elbujdosna.

Vagyis nem vitatkozik, nem érvel, nem fejti ki, hogy ezt vagy azt miért tartja rossznak, miért nem ért egyet vele, csak minősít. Sommásan megpróbál összekacsintani a tájékozatlan hallgatósággal, olvasóval: mi tudjuk, hogy minden, amit X. Y. mond, szégyellnivaló marhaság.

A haszon kettős: nem az állításokat vitatja – amihez esetleg némi szakértelem és ész kellene –, hanem az embert próbálja hitelteleníteni.

Továbbá lehetetlenné teszi az ellenérvelést, hiszen érdemben nem mond semmit, tehát nincs mivel vitatkozni.