I.

ELVESZETT MESÉK KÖNYVE I.

II.

ELVESZETT MESÉK KÖNYVE II.

III.

BELERIAND DALAI

IV.

KÖZÉPFÖLDE FORMÁLÁSA

V.

AZ ELVESZETT ÚT ÉS MÁS ÍRÁSOK

VI.

A HOMÁLY VISSZATÉR

VII.

VASUDVARD ÁRULÁSA

VIII.

A GYŰRŰHÁBORÚ

IX.

SAURON VERESÉGE

X.

MORGOTH GYŰRŰJE

XI.

AZ ÉKKÖHÁBORÚ

XII.

KÖZÉPFÖLDE NÉPEI

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

J. R. R. Tolkien–Christopher Tolkien: The Book of Lost Tales. Vol. 1.

Grafton/Harper Collins Publishers, 1991. First published by George Allen & Unwin Ltd., Great Britain, 1983

Copyright © The Tolkien Estate Limited and C. R. Tolkien, 1983, 1985

and ’Tolkien’ are registered trademarks of the Tolkien Estate Limited

Fordította Tandori Dezső

A versbetéteket fordította Ürmössy Zsuzsanna

A névmutatót fordította Füzessy-Bonácz Ágnes

A fordítást az eredetivel egybevetette, szakmailag és terminológiailag ellenőrizte és szerkesztette Füzessy Tamás és Fehér Viktória

A Középfölde históriája sorozat magyar kiadásában a Magyar Tolkien Társaság segédkezik.

Sorozatszerkesztő Füzessy Tamás

Borítóterv © Váradi Zsolt

Hungarian translation © Tandori Dezső 1996, 2001, 2017

Tandori Dezső jogutódai, 2022

Magyar kiadás © Helikon Kiadó,
Budapest, 2017, 2018, 2022, 2025

Minden jog fenntartva

A Középfölde-mitológia magyarításáról

A Középfölde Históriája sorozatban megjelenő írások talán nem olyan mély értelmű, de könnyed történetvezetésű mesék, mint A hobbit, nem eposzi ívű nagyregények, mint A Gyűrűk Ura, és nem is olyan finom, szomorúságot hordozó mítoszok, mint A szilmarilok fejezetei – még ha cselekményükben ez utóbbival mutatnak is sok-sok rokon vonást. Stílusuk, világképük, írói eszközrendszerük talán szokatlan lesz azoknak az olvasóknak, akik csak a „klasszikus” Tolkien műveket ismerik – ám azt kell mondanunk, ezek megkerülhetetlenül fontos olvasmányok mindenkinek, aki szeretne közelebb kerülni a Tolkien műveiből kibontakozó nagy mitológiai rendszerhez.

A mostani vállalkozás nem előzmények nélküli. A Középfölde Históriája sorozat első két kötete, az Elveszett Mesék könyve első és második része eredetileg a Holló és Társa kiadónál jelent meg 1996-ban, majd egy felülvizsgált kiadása 2011-ben a Cartaphilus Kiadó gondozásában. Azonban a kiadói szándékok ellenére nem sikerült folytatni a sorozat megjelentetését, aminek vélhetően egyrészt az az oka, hogy az angol kiadó, illetve a jogtulajdonosok igen nehezen teljesíthető minőségi és kiadási feltételeket támasztanak minden idegen nyelvi kiadással szemben. Másrészt rendkívüli kiadói elszánást igényel az a tény, hogy a szövegek terjedelme, sokszínűsége, a mögöttes mitológia elképesztő összetettsége a megszokott fordítói gyakorlattal szemben egy sokkal kontroláltabb, a teljes mítoszrendszer szakértői szintű ismeretét feltételező egységes fordítói-szerkesztői-szakértői munkamódszert, illetve a teljes tolkieni korpusz magyar terminológiájának egységes kezelését igényli – miközben a fordítói-szerkesztői-szakértői csapatot a teljes sorozat kiadásához szükséges 5-6 éven keresztül fenn kell tartani.

A Tolkien-korpusz magyarországi bevezetésének történetében ezért van különösen nagy jelentősége annak a ténynek, hogy jelen kötettel a Helikon Kiadó elkezdi a teljes, 12 kötetes Középfölde Históriája sorozat megjelentetését. 2017-ben az Elveszett mesék könyve 2 kötete lát napvilágot, s a tervek szerint a továbbiakban évi két kötettel bővül a sorozat. Ez a vállalkozás egyszersmind egyfajta betetőzése a Magyar Tolkien Társaság 2004-ben indult projektjének, amely a teljes Középfölde-mitológia szakmailag ellenőrzött és egységesített szövegű kiadását tűzte ki célul. És ez talán jó alkalom, hogy visszatekintsünk az elmúlt évek ez irányú erőfeszítéseire is.

A tolkieni mitológia alapvonásai

Sok félreértést elkerülendő érdemes leszögezni, hogy a tolkieni írásművek összessége nem sorolható a „klasszikus”, vagy „epikus” fantasy műfajához, még akkor sem, ha e műfaj történetére nehezen túlbecsülhető hatása volt A Gyűrűk Ura stílusjegyeinek. Tolkien valójában (saját definíciója szerint) egy másik fikciós műfajt használt, az ún. „mythopoeiát”, a mesterséges mítoszt, amiben a szerző személyes alkotási folyamatában szimulálja az elsődleges („igazi”) mítoszoknak a kultúraépítés kezdetén, sok nemzedék szóbeli hagyományán keresztüli létrejöttének, formálódásának, rendszerezésének eredményét. A mythopoézisnek vannak előképei (noha az elnevezést és definíciót Tolkien alkotta meg a „Mythopoeia” című versében 1931-ben): a XX. századi alkotók közül ide szokás sorolni például Lord Dunsanyt (Pegana istenei), C. S. Lewist (Narnia Krónikái) és H. P. Lovecraftet (Cthulhu-mítosz), de a módszernek számos korábbi használója is ismert: például William Blake (Albion bukása) és Szüroszi Phereküdész (Pentemükhosz); vagy akár ide illik még a James Macpherson által alkotott kitalált kelta mítoszvilág, az Osszián-ciklus is, amelynek nagy hatású darabjait egy ideig valódi mítoszként állította be a szerző. De e hagyomány egyfajta előképe lehet például maga az Arthúr-mondakör is, amely ugyan valódi kelta hagyományból indul ki, ám azt Geoffrey of Monmouth és az őt követő poszt-galfridiánus szerzők egy gyökeresen más, a kor követelményeihez igazodó mítosz-rendszerré alakítottak át. (Talán kicsit kivezet ebből az értelmezési keretből, de érdemes megemlíteni, hogy sokan a „Réges-rég, egy messzi-messzi galaxisban” mottóval felvezetett Star Wars-univerzumot, vagy akár a J. K. Rowling ősi hagyományokra építkező rejtett varázsvilágát is ezzel a műfajjal rokonítják, noha ezekben az esetekben inkább eszmei, megközelítésbeli hasonlóságról van szó, és nem valódi vagy valódinak beállított mítoszokról.)

Tolkien gyerekkori indíttatástól vezetve fogott neki egy átfogó mitológia megalkotásának, amely eleinte a szeretett Anglia elveszett ősi mítoszainak számára oly fájó hiányát hivatott pótolni; ám ez a vállalkozás hamar átalakult egy sokkal egyetemesebb cél megvalósításává: az összeurópai, vagy akár az össz-keresztény kultúra egy alternatív, mitikus megalapozásává. A szerzőt szélesebb perspektívában az a cél vezette, hogy a ma embere számára a tudományon („logosz”) túlmutató, a klasszikus európai mítoszrendszerekhez (görög, római, kelta, skandináv, héber) hasonló hatásmechanizmusú, vagyis az elmúlt idők mélyén játszódó, de a jelen világunkhoz ezer erkölcsi szállal kötődő, a keletkezés-, isten- és hősmítoszok eszközrendszerét használó, a hely- és szerepkeresésben meghatározó, világképformáló epikus művet („müthosz”-t) alkosson. Azt sem tagadhatjuk persze, hogy e tágabb értelmezési mezőtől részben függetlenül a középföldi mitológia megalkotásában meghatározó szerepe volt a szerző elkötelezett rajongásának az új nyelvek megalkotása, illetve a szenvedélyes történetmesélés iránt. A jó filológus hozzáállásából következően Tolkiennél a kitalált nyelvekhez a kifinomult elbeszélések adják meg az elengedhetetlen kulturális hátteret, míg az epikai művek komolyságát, mítosz-szerűségét fokozzák a részletesen megformált, alaposan kidolgozott nyelvek.

Tolkien mítoszteremtésre irányuló alkotási folyamata viszont nagyon egyéni és sokszor nehezen értelmezhető végeredményt hozott. 1916 és 1973 között sok ezer oldalnyi kézirat keletkezett, amelyek különböző módon, de mind kötődnek a Nagy Mitológiához, a világ sorsát és lényegét szimbolizáló, szilmarilok nevű három ékkő történetéhez. Tolkien íróként tulajdonképpen saját rendkívüli alkotói képzeletének, illetve maximalizmusának áldozata volt: minden kéziratban látható, hogy még az adott epikus történet befejezése előtt elkezdte átírni, tökéletesíteni a korábban leírt részeket, amíg azok a rengeteg kihúzás és javítás eredményeként lassan olvashatatlanná váltak. Ekkor általában letisztázás céljából elölről újrakezdte a szöveg írását, ám ennek befejezése előtt is felmerültek újabb ötletek, illetve szempontok, amelyek miatt javítani kellett a korábbiakat. Ennek eredménye az, hogy a tolkieni életmű sokak szerint legnagyobb, rendkívüli értékeket hordozó része számtalan, egymással részben összefüggő szövegváltozatban, vázlatként, befejezetlen vagy töredékes kéziratként maradt fenn. Az egész életmű jellegét talán legjobban kifejező tény, hogy bár 57 éven keresztül ez volt alkotói tevékenységének középpontjában, Tolkien élete végéig sem tudta lezárt, publikálható állapotba rendezni az elbeszélés-rendszer központi elemét, A szilmarilok című mítoszgyűjteményt.

A szilmarilok általunk ismert változatát édesapja halála után Christopher Tolkien állította össze 4 évig tartó válogatás és szerkesztés után – és noha a mű ebben a formában elég jól megmutatja, milyen hangvételű, történetvezetésű, alapcselekményű mitikus hagyományt szeretett volna Tolkien a közönség elé tárni, mégsem az elképzelt „végső”, letisztult, minden részletében kibontott változat került kiadásra. Christopher Tolkien rendkívüli (néhányak által akár túlzónak is nevezett) szerkesztői megközelítése szerint egyetlen sor kiegészítő, értelmező szövegrész sem kerülhetett a kiadott anyagba: csak az apja által ténylegesen leírt, általa különböző időszakokban formába öntött szövegrészekből lehetett összeválogatni a kiadott művet. Ennek eredményeként sok olyan szövegrész maradt ki a gyűjteményből, ami túl vázlatos, töredezett, belső ellentmondásokkal terhes volt, vagy éppen túlságosan részletes, kidolgozott a többi szöveghez képest.

Ez a két tényező: az irdatlan méretű, ám töredékes, vázlatos hagyaték és a rendkívül szigorú, a szöveghűségre törekvő szerkesztői megközelítés azt eredményezte, hogy Tolkien mitológiájának teljes szépsége nem igazán vált ismertté a nagyközönség előtt. Ugyan a fő mű megjelenése után egy külön kötetben (Befejezetlen regék Númenorról és Középföldéről) Christopher Tolkien összeállította az eredetileg egyértelműen A szilmarilok gyűjteményébe, illetve A Gyűrűk Ura függelékébe szánt, de azokból különböző okokból kimaradt nagyobb szövegrészeket – ám a mitológia teljességét hordozó írásoknak így is csak kisebb hányada kerülhetett a nagyközönség elé. Hogy ezt a hiányt valahogyan pótolja, de a saját maga számára felállított korlátokat se lépje át, Christopher Tolkien egy rendkívül szokatlan közzétételi forma mellett döntött: 1983 és 1996 között egy 12 kötetes sorozatban a szerző teljes epikus hagyatékát közzétette, a fennmaradt töredékes, befejezetlen, többváltozatú formában – rengeteg elkülönített magyarázó, értelmező szerkesztői megjegyzéssel kísérve. A „The History of the Middle-earth” vagyis a Középfölde Históriája sorozat ebben a formában lett népszerű forrása a tolkieni mitológia rejtett kincsei, az alapművekből meg nem ismerhető mélységei iránt érdeklődő, elkötelezett Tolkien-tisztelőknek.

A mitológia terminológiája

Ahogy láttuk, J. R. R. Tolkien különböző művei átfogó mitológiát alkotnak. Ezekben a művekben a neveket, kifejezéseket, fogalmakat egységesen, gondosan kidolgozott struktúrában használja a szerző. Tolkien különös gondot fordított arra, hogy a több mint 50 éven keresztül zajló alkotási folyamatban a koncepcióváltások során megjelenő szóhasználat-különbségeket folyamatosan javítsa, és az egész mitológia integritását fenntartsa. Ennek a törekvésnek kiemelt területe volt a különböző művekben és szövegváltozatokban szereplő közös személynevek, földrajzi helyek, tárgyak, fogalmak nevezéktanának következetes egységesítése is.

Az oxfordi egyetem filológiaprofesszoraként Tolkien mint fikciós író sem tudta megtagadni alaphivatásának két legfőbb elemét: a régmúltba vezető történeteket és az azokat hordozó ősi nyelveket. Legelső alkotói próbálkozásaitól kezdve tetten érhető a szándék, hogy úgy alkosson irodalmi szövegeket, hogy azok hordozzák az általa rajongva szeretett filológiai források sajátosságait. Ennek érdekében az írói folyamatban mindig párhuzamosan haladt a mítoszok narratívájának és az azokat hordozó nyelveknek a megalkotása, vagyis a keletkezett fikciós szövegeket eleve beágyazta egy kitalált nyelvekből alkotott metafikciós kulturális háttérbe. A végleges, kiadásra szánt szövegek esetén mindig gondosan ügyelt arra, hogy ezt a mesterséges filológiai hátteret minden lehetséges módon erősítse; ennek érdekében például saját magát mindig „fordítónak”, illetve filológus kutatónak/szerkesztőnek állította be, aki részben elemez, részben modern angol környezetre fordít-interpretál ősi szövegeket. Ennek a speciális írói pozíciónak legegyértelműbb kifejtése A Gyűrűk Ura függelékének fordításról szóló fejezetében látható, ahol Tolkien ezt az érdekes filológiai játékot nyíltan a mű részévé teszi: a leírt „szerkesztői” háttértörténet szerint a középföldi mitológiaciklus különböző műveit eredetileg nyugori nyelven (Közös Beszéd) jegyezték fel hobbit szerzők, sok korabeli beszélt nyelv kifejezéseit is beépítve a szövegbe, és Tolkien tulajdonképpen csak lefordította ezt a forrásanyagot modern angol nyelvre. Habár ez az eredeti szöveg természetesen soha nem létezett, sőt magát a Közös Beszédet sem dolgozta ki részletesen Tolkien, ezt a szerzői – pontosabban fordítói – pozíciót nagyon fontosnak gondolta.

Ezen metafikciós keretnek köszönhetően nem elég, hogy a tolkieni korpuszhoz tartozó szövegek fordítóinak az „átlagos” irodalmi művekhez képest szokatlanul sok speciális névvel, kifejezéssel kell megbirkózniuk, hanem tulajdonképpen nekik is el kell játszaniuk, hogy egy fordítás fordítását készítik el, filológus mércével is pontosan, úgy, hogy az eredeti szöveget, illetve a kifejezések eredeti etimológiáját értelemszerűen csak korlátozottan ismerhették.

E probléma áthidalására (és egyben saját metafikciós filológiai játékának megkoronázásaként) az első külföldi fordításokat követően Tolkien professzor készített egy fordítási útmutatót („Guide to the Names in The Lord of the Rings”* – továbbiakban „Guide”) amelyben leírta, hogy ő milyen eljárást „alkalmazott” a nyugori–angol fordításnál, és hogy milyen elveket kövessenek a különböző nyelvek fordítói, hogy minél többet megőrizzenek (pontosabban: felidézzenek) az eredeti hobbit szövegekből. Az útmutató elvei eléggé egyszerűek: a történet „közös nyelven” íródott részeit le kell fordítani, méghozzá etimológiailag és hangzás szempontjából hasonló alakot használva a nyugori eredetihez, azonban az alaptörténet szerint eleve más nyelven (elsősorban a tünde nyelvek valamelyikén) megalkotott neveket, kifejezéseket változatlan formában kell hagyni.

A magyar terminológia egységesítése

A tolkieni mitológia szövegeiben sok ezer olyan egyedi személy- és földrajzi név található, amelyek több műben is előfordulnak. Azonban a Tolkien-művek magyar kiadásait más-más szerzők fordították, akik néha nem is ismerték egymás eredményeit, illetve a legtöbb esetben nem ismerték fel az egyes művek mögött felsejlő közös mitológiai hátteret, és sajnos egyáltalán nem, vagy csak részben törekedtek egy egységes magyar terminológia használatára a fordításokban. Noha minden fordítás a maga nemében teljes értékű alkotás, a magyar olvasó számára zavaró lehet az eltérő nyelvezet értelmezése. Ezen problémák tükrében a Magyar Tolkien Társaság létrejötte óta mindig is kiemelten kezelte és lehetőségeihez mérten támogatta és segítette a Tolkien-művek és az azokhoz kapcsolódó adaptációk egységes nyelvezetű, pontos magyar fordításainak létrejöttét. A munkát 2004-ben, a teljes tolkieni életmű földrajzi hátterét összefoglaló Középfölde Atlasza című mű terminológiai nehézségeivel szembesülve kezdtük el több önkéntes és szakértő bevonásával. Ezután következett A hobbit kritikai kiadásához készült új szövegváltozatának megalkotásában való részvétel, majd A Gyűrűk Ura, az Elveszett Mesék könyve, a Befejezetlen regék és végül A szilmarilok korábban megjelent szövegváltozatainak felülvizsgálata és terminológiai egységesítése. Ezzel párhuzamosan a magyarul újonnan megjelenő Húrin gyermekei fordítása (Gálvölgyi Judit tollából) már ennek az egységesítési koncepciónak megfelelően készült, és ezt a mintát fogják követni a Középfölde Históriájának kötetei is.

A terminológiai felülvizsgálat többlépcsős eljárás keretében zajlott. Először azonosítani kellett a terminológiai egységeket, vagyis azokat a szövegelemeket, amelyek esetén fontos, hogy a különböző előfordulási helyeken pontos és egységes forma legyen a magyar szövegben. A természetszerűleg ide sorolt tulajdonnevek mellett a különböző speciális elnevezések (népnevek, címek, események, helyszínek, állatok, növények, helyek megjelölései stb.), illetve az állandósult szószerkezetek kerültek ebbe a körbe, amelyet a szövegekben Tolkien gyakran használ azonos formában, és amelyeknek van érdemi jelentéstöbblete a tolkieni világban a hétköznapi használathoz képest (pl.: waybread = útikenyér; pipe-weed = pipafű).

A következő fázisban fel kellett deríteni, hogy az egyes szövegelemek mely Tolkien-művekben fordulnak elő, és azokat a különböző magyar fordítók milyen alakban ültették át a mi nyelvünkre. Végül a különböző változatokból ki kellett választani a legpontosabbat, illetve több esetben javasolni kellett egy új, jobb fordítást. A kiválasztásnál minden esetben a „Guide”-ban Tolkien által rögzített alapelveket vettük figyelembe:

1. Az „eredeti” nyugori (angol) kifejezésekhez a jelentésárnyalatában, etimológiájában, illetve ha lehetett, akkor hangzásában, sőt akár ritkaságában-gyakoriságában is legmegfelelőbb magyar alakot párosítottuk. Amennyiben az adott kifejezésnek már voltak magyar fordításai, akkor ezen elvek szerint választottuk ki a legmegfelelőbbet. Ha a fordítások egyenértékűek voltak, akkor lehetőség szerint a kanonizáltabbnak tekinthető formulát alkalmaztuk (e tekintetben a „kanonikus hagyomány” erősebb részének tekintettük A Gyűrűk Ura Réz Ádám–Göncz Árpád-féle interpretációja mellett A szilmarilok Gálvölgyi Judit által készített fordítását is), illetve figyelembe vettük, hogy melyik alak használata kiterjedtebb a szövegekben. (Ez alól kivételt jelentettek azok az esetek, amikor a kevésbé kanonizált változat lényegesen megfelelőbbnek – pontosabbnak, érdekesebbnek, leleményesebbnek – látszott.)

2. Az eredeti hobbit kulturális közegben is egyértelműen idegen nyelvűnek számító tünde (quenya és sindarin), törp (khuzdul), númenori (adúni) és valinori (valarin) elnevezések esetén megtartottuk az eredeti alakot, sőt sok esetben a korábban tévesen magyarra fordított forma helyett is visszahoztuk a helyes, idegen nyelvű kifejezést.

3. Az olyan nyelvek esetén, amelyek kifejezéseit a mitológiához kapcsolódó belső szabályokhoz igazodva a hobbitok nyelvéhez közel álló, rokon nyelvek jelöléseként Tolkien nem tartotta meg eredeti formában (pl. az „eredeti” rohír), de nem is fordította modern angolra, hanem más létező, az angollal rokon nyelvekre (óangol, óskandináv, gót stb.) ültette át, a tolkieni „Guide” utasításait követve általában mi is az általa választott létező nyelvi formát tartottuk meg, és csak kivételes esetekben alkalmaztunk különböző mértékű magyarítást, hogy kifejezzük az idegen nyelvi kifejezés és a hobbitok által beszélt nyelv közötti etimológiai átmenetet.

A fenti folyamat során létrehoztuk és folyamatosan frissítettük az Egységes Magyar Tolkien Terminológiai Jegyzék (EMTTJ) adatbázisát, melyben az összes műben előforduló valamennyi terminológiai egység mellett azok különböző magyar fordításvariációit is feltüntettük az egységesítés során javasolt végleges, „hivatalos” változat mellett. Az EMTTJ jelenleg több mint 4000 terminológiai egységet tartalmaz, és a Középfölde Históriája sorozat minden kötetének fordítása során, a teljes korpusz feldolgozásának befejezését követően várhatóan 5-6 ezer egységre fog növekedni.

Külön öröm és könnyebbség volt, hogy a tolkieni életmű magyar kiadásában közreműködő kiadók és szerzők, felismerve az egységes nyelvezet kialakításának fontosságát, nem támasztottak semmilyen szerzői jogi akadályt sem a korábban kiadott szövegekben szereplő elnevezések más kiadóktól/fordítóktól származó helyettesítése során, sem az egyes lefordított kifejezések más fordítók/kiadók szövegeiben való felhasználása esetén. A Magyar Tolkien Társaság nevében ezúton is köszönjük ezt a kooperációt, amely nélkül az egész vállalkozás sokkal-sokkal nehezebben vagy akár egyáltalán nem valósult volna meg.

Kiemelt példák a terminológiai felülvizsgálat folyamatából

Egyszerű volt a helyzetünk azokban az esetekben, amikor a fordító nyilvánvalóan nem követte a „Guide” által meghatározott elveket (megjegyzendő, a korai fordítók nagyobb része nem ismerhette még ezt a leírást). A „Guide” alapján olyan szavakat, amelyek a nyugori nyelvet beszélők számára idegen (rohír, tünde stb.) kifejezésnek számítottak, nem szabad módosítani, viszont mindent magyarra kell „ferdíteni”, ami modern angol kifejezés. Így volt, amit le kellett volna fordítani, de nem minden fordító tette meg (így lett például Rivendell helyett Völgyzugoly, Baggins helyett Zsákos a hivatalos fordított forma A hobbitban is), vagy éppen fordítva, töröltük a fordítást olyan neveknél, amelyeket nem kellett volna fordítani: visszaállítottuk az óangol gyökerű hobbit nevet a babó helyett, így lett Ithilien (sindarin) az Ithilia stb. Néhány esetben a kanonizáltsági szempontok döntöttek: Gollam a Nyelem helyett, Arkenkő az Őskő helyett, mágus a varázsló helyett stb. Ennek megfelelően az egyszerű elnevezéseknél is A Gyűrűk Urából ismert forma maradt meg (pl. a tünde, Ködhegység, varg, Morotva stb.) A hobbit eredeti fordításában szereplő alakok helyett (tündér, Ködös Hegyek, warg, Mellékvíz). Máskor, megfelelő pontosságú magyar fordítási változat hiányában egyszerűen újra kellett fordítani a pontatlan elnevezéseket (pl: Dombalja a Domb alatt helyett).

Komoly nehézséget jelentettek viszont az olyan átmeneti kifejezések, ahol az eredeti (mondjuk, angolszász) kifejezés kicsit átalakult, közelítve a nyugori hangzásrendszerhez (illetve a modern angolhoz). Tolkien szerzői (fordítói) pozíciójának megfogalmazása szerint azért választotta az óangol egyik dialektusát a rohír nyelv interpretálására, mert ezzel tudta legjobban kifejezni, milyen hangulatú volt ez az ősi középföldi embernyelv a „modern” nyugorit beszélő hobbitok számára. Ebbe az ideológiába remekül beleillettek azok az átmeneti alakok, amelyek az eredeti rohír nyelv és a korabeli Közös Beszéd közötti átalakult formát az óangol szavak kismértékben modernizált angol átalakításával tükrözték. Mivel a magyar nyelvvel nem nagyon lehet visszaadni ezt a finom átmeneti állapotot, ezekben az esetekben egyedileg kellett dönteni, hogy vagy megtartjuk az óangol eredetit tükröző anglicizált alakot (pl.: Helmingas), vagy egy jelentősen magyarított alakkal elveszítjük a rohír nyelvre utaló referenciát (pl.: Evermind > Gondoljrámvirág, Snowbourn >Hókút, Riddermark > Lovasvég). Az eredeti „élményt” akkor tudtuk volna igazán elérni, ha az összes rohír szövegrészletet, nevet, kifejezést átültetjük például ómagyarra, és az átmeneti alakokat is ehhez igazítva alkotjuk meg. Ezzel ellentétben állt az a világos szerzői utasítás, hogy a tisztán óangol alakok „nem módosíthatók”, de leginkább az a tény, hogy e vállalkozás beláthatatlan nyelvészeti és befogadói nehézségeket okozott volna.

A megfelelő forma kiválasztását befolyásolta még, hogy az adott kifejezésnek már volt széles körben elfogadott, az olvasók tudatába mélyen beágyazott magyar fordítása (amely a „Guide” előírásainak esetleg nem vagy nem teljesen felelt meg). A mérlegelés ilyen esetekben természetesen szükségszerűen szubjektív volt. Pár alkalommal egy-egy nem teljesen pontos kifejezés esetében megkíséreltünk új fordítást bevezetni (Völgyváros Suhatag helyett, Szirtkő a Szirtfő helyett), de a kiadók szerkesztői nem találták eléggé indokoltnak a törekvésünket, így végül visszatértünk a megszokott alakokhoz.

Azokban az esetekben, ahol ugyanannak személynek vagy helynek az elnevezése nemcsak a magyar fordításban, hanem az angol eredetiben is különbözött, ott a magyar fordításban is meghagytuk ezt a különbözőséget – noha talán természetesnek tűnt volna a fordításban kiegyenlíteni az angol eredeti szövegek következetlenségnek tűnő eltéréseit. Így maradt pl. Kerekország a Megye helyett és Széles Világ Középfölde helyett, valamint dohány a pipafű helyett A hobbitban.

A terminológiai egységesítés során speciális nehézségek jelentkeztek az Elveszett Mesék könyve két részének felülvizsgálata során, mivel ez a mitológiának egy olyan korai változatát tartalmazza, amelyben a személynevek és elnevezések már az angol eredetiben is más módokon különböznek a későbbi írásokban véglegesítettektől. Ebben az esetben tehát az eltérések nem a magyar fordítások különbözőségéből, hanem az alapművek eltéréséből adódtak, ezért itt nem is szabad egységesítésről beszélni, sokkal inkább az angol eredeti nevezéktani variációk megfelelő magyar interpretációjáról: sok esetben éppen a magyarban eredetileg azonos kifejezéssel fordított elemeket kellett utólag megfelelően megkülönböztetni. Leginkább erre a kötetre jellemző dilemma a tolkieni mitológia egyik legalapvetőbb kifejezése, a tünde szó (elf, elven) különböző korai szinonimáinak kezelése. Nyilván legegyszerűbb lett volna a faëry és az elfin szavakat is tündeként interpretálni, de szerettük volna fenntartani az angol szövegben itt még érzékelhető finom különbségeket, és ezért a tündér, illetve tünd kifejezéseket használtuk.

A fordítások szakértői felülvizsgálata

A terminológia egységesítése mellett a másik fő feladat a szöveg értelmezését zavaró vagy az összetett mitológiai háttér alapján pontatlannak számító fordítások szakértői javítása volt, amelynek eredményeként a tolkieni mitológiai hagyomány belső rétegeit elmélyültebben tükröző, a mai Tolkien-kutatás eredményeit pontosabban megjelenítő szövegváltozatok kerülhettek az olvasók kezébe. A 2004 előtt magyar nyelven publikált Tolkien-művek esetén rendszeresen elmaradt ez a – kiterjedt mitológiába ágyazott szövegeknél különösen fontos – szaklektori ellenőrzés, hiszen az ilyen munka szükségességére igazán csak a 80-as, 90-es években angolul publikált Tolkien-szövegek mennyisége és bonyolultsága hívta fel a figyelmet.

A Gyűrűk Ura Réz Ádám- és Göncz Árpád-féle fordítása általános vélemény szerint, nemzetközi összehasonlításban is kiváló szépírói alkotás. 1981-ben, az első kiadás megszületésének viharos körülményei között azonban a Gondolat kiadó elmulasztotta elvégezni az ilyen kaliberű műveknél mellőzhetetlen alapos szerkesztői felülvizsgálatot, és a szöveg több mint 20 éven keresztül lényegében alapszintű szerkesztői munka nélkül jelent meg (és vált elsöprően sikeressé). Mindezek tükrében a kétezres évekre nyilvánvalóvá vált, hogy a fordításban a terminológiai rendezéstől függetlenül is sok javítanivaló maradt, amelyeket a nevezéktani egységesítéssel együtt korrigálni kellett. A 2008-as új kiadáshoz ezt a szerkesztői feladatot is elvégezte az Európa kiadó, a szakmai felülvizsgálatot pedig a Magyar Tolkien Társaság szakértői. E tevékenység keretében kerültek javításra az angol eredetiben még egyértelmű, de a magyarban már félreérthető vagy épp hibásan értelmezett megoldások (ki is ölte meg a Boszorkányurat; meghalt-e Elrond stb.), lettek egységesítve a magyar szövegben különböző helyeken eltérő nevekkel jelzett azonos szereplők (Peregrin/Zarándok; Bob/Boba stb.), és lettek pontosítva a tünde (quenya és sinda) idézetek. Fontos kiegészítés volt, hogy ebbe a változatba végre bekerült a korábban hiányzó, nagyméretű névmutató is.

A mitológia magyar darabjaira általában jellemző eltérések közül is kiemelkedett a két alapmű, A Gyűrűk Ura és A babó összehangolatlansága. Uralkodó véleménnyé vált korábban az olvasók között, hogy a Réz Ádám–Göncz Árpád-féle fordítás legyen a teljes Tolkien-korpusz magyar változatának gerince, és rendszeresen számon kérték, hogy a Szobotka-féle fordítás miért nem követi ezt a hagyományt (ami igazságtalan követelés, hiszen A babó magyar fordítása korábban készült, mint A Gyűrűk Uráé). A rajongói elégedetlenség azonban egy szempontból biztosan túlzott volt: sokan rótták fel, hogy a Szobotka-féle fordítás meseszerű stílusa bántóan elüt A Gyűrűk Ura epikus nyelvezetétől. Csakhogy az angol eredeti szövegek is nagyon különböző stílusban íródtak, és noha Tolkien az egymást követő kiadások során többször, komolyan módosított a szövegen, hogy közelítse A Gyűrűk Ura cselekményéhez, a könyv alapvető stílusjegyeit ezek a módosítások nem érintették. Szobotka Tibor remek stílusban megírt, hihetetlen nyelvi leleményekkel megtűzdelt fordítása pontosan visszaadja az angol eredeti hangulatát, így a lektori munka a fordítói jogok tulajdonosának engedélyével a terminológiai módosításokra, a nyelvhasználati kiegyenlítésre, és a szükséges pontosításokra szorítkozott. (Természetesen kiváló fordítás Gy. Horváth László és N. Kiss Zsuzsa 2011-es új fordítása is, amely már eleve az egységes terminológia ismeretében készült, és amelynél csak egészen apró, a mitológiai hátteret érintő korrekciókra tettünk javaslatot.)

A Befejezetlen regék Númenorról és Középföldéről című könyv magyarul eredetileg 1995-ben jelent meg A Gyűrű keresése címen. A kötet fordítói (Szántó Judit, Koltai Gábor) már ismerték mindhárom tolkieni alapmű magyar fordítását, és jelentős erőfeszítést tettek, hogy használják a korábban megjelent terminológiát, illetve kiegyenlítsék annak ellentmondásait. A többi kötet felülvizsgálatának eredményeként kissé átalakult terminológiai rendszerhez, illetve a mitológiai háttértörténeteihez való igazítás 2012-ben történt meg, és néhány kisebb szövegbeli pontosítás mellett elsősorban a Névmutató beépítése jelentette a tartalmi változtatást.

A Tolkien életművének koronájaként is emlegetett, A szilmarilok című mű Magyarországon 1991-ben jelent meg először, és Gálvölgyi Judit fordítása eredeti formájában is az egyik legpontosabb, referenciaértékű interpretációnak számított a magyar Tolkien-kánonban. Azonban a terminológiai egységesítés, illetve a tágabb mitológiai háttérhez való igazítás itt is fontossá vált, ami a 2013-as új kiadáshoz meg is történt. Az új kiadásban mind az alap elbeszélések, mind a jegyzetanyag komoly szerkesztői felülvizsgálaton estek át, és végre bekerült az összetett szövegben való tájékozódást rendkívül segítő, és egy sok szempontból rendszerező funkciót is betöltő Névmutató is.

A fordítási szövegek felülvizsgálatának egyik utolsó állomását az eredetileg 1996-ban megjelent Elveszett Mesék könyve jelentette. Ez a kötet eleve számos problémát vetett fel, hiszen a benne található szövegek a mitológiának egy korábbi verziójához kapcsolódtak, ezért a nevezéktan már az angol eredetiben sem egyezett meg a korpusz főműveiével, és a szövegek nyelvezete is jelentősen eltért a késői szövegváltozatok letisztult, ünnepélyes prózájától.

Amikor a Cartaphilus kiadó 2011-ben elhatározta a kötet újrakiadását, azt gondoltuk, hogy a felülvizsgálat a Befejezetlen regékhez és A szilmarilokhoz hasonlóan egyszerűbb folyamat lesz, azonban nem így történt. A szövegnek az angol eredetivel történő összevetése, illetve a korai és késői terminológia egyeztetése a vártnál sokkal több energiát igényelt, és az eredmény nem lett teljes értékű: a terminológiai egyeztetés és a szakmai korrekciók megtörténtek, azonban a szöveg hangvétele jelentősen eltért az eredetiétől. Tandori Dezső zseniális nyelvi leleménnyel az eredeti műben jelen levő játékosságot még tovább fokozta, és egyéni hangvételű szöveget alkotott, amelynek irodalmi értékei ugyan vitathatatlanok, de az eredetitől való eltérése már zavaró. A teljes Középfölde Históriája sorozat mostani megjelentetéséhez kapcsolódóan ezt a különbözőséget már nem lehetett fenntartani, hiszen a sorozat többi eleméhez is illeszkedniük kell a szövegnek – nemcsak terminológiájában és tartalmában, de stílusában, hangvételében is.

Ennek megfelelően az Elveszett Mesék Könyve mostani kiadásához a teljes szöveget ismét átvizsgáltuk, és mondatról mondatra pontosítottuk a tartalmat, amely így az eddigieknél szigorúbban igazodik az angol eredeti megfogalmazásaihoz. Módosítást jelentett még, hogy a 12 kötetes Középfölde Históriája sorozat egészének könyvészeti szempontjai alapján és az eredeti megjelenési formát követve ismét két kötetre bontottuk szét az Elveszett Mesék Könyve előző kiadásában egykötetesre átalakított tartalmát. Ezen munka másik kiemelt eleme volt a Tolkien-művekben megszokott Névmutatók lefordítása és beillesztése a két kötet végére. (A szövegek mostani felülvizsgálatára vonatkozó részletek az Elveszett Mesék könyve második részéhez kapcsolódó Utószóban olvashatók.)

Füzessy Tamás

A Magyar Tolkien Társaság elnöke

* The Lord of the Rings: A Reader’s Companion (ed. Wayne G. Hammond és Christina Scull), HarperCollins, 2005

Előszó

Az elveszett mesék könyve, ahogy úgy hatvan-hetven éve belefogott, J. R. R. Tolkien fantáziavilágának első jelentős alkotása: itt bukkannak fel először a valák, Ilúvatar Gyermekei, a tündék és az emberek, a törpök s az orkok; és a honok, melyekben történeteik játszódnak: Valinor (a Nyugati Óceánon túl), Középfölde, a „Nagy Földek” a keleti és a nyugati tengerek közt. Nagyjából ötvenhét évvel azután, hogy apám abbahagyta az Elveszett mesék írását, megjelent A szilmarilok1, a korai előfutár alaposan átdolgozott változata, s azóta hat év telt el. Ez az előszó él az alkalommal, hogy rámutathat a két mű közötti összefüggésekre.

A szilmarilokat A Gyűrűk Urával ellentétben „bonyolult” könyvnek tartják, amelyet csak magyarázatok segítségével lehet megközelíteni. The Road to Middle-earth (Út Középföldéhez) című könyvének 7. fejezetében T. A. Shippey professzor is így vélekedik: „A szilmarilok a mű lényegéből következően nehéz olvasmány” (201. o.), és kifejti, hogy nézete szerint miért. Bonyolult gondolatmeneteket nem illik kivonatolva ismertetni, mégis: álljon itt a professzor két sarkalatos tétele (185. o.).

Az első alapján A szilmarilokból hiányzik a hobbit „közvetítés” (A hobbitban „Bilbó mintegy a modern idők s az archaikus világ, a törpök és sárkányok világának összekötője”).

Apám maga is tisztában volt vele, hogy a hobbitok hiányoznak majd „A szilmarilok”-ból, és nemcsak azoknak az olvasóknak, akik különösen megkedvelték őket. Nem sokkal A Gyűrűk Ura megjelenése után, 1956-ban írt levele is erről tanúskodik (The Letters of J. R. R. Tolkien, szerk. Humphrey Carpenter, 1981, 238. o. [a továbbiakban Levelek – A szerk.]):

Nem hiszem, hogy eléri a Gy. U. sikerét – nincsenek hobbitjai! Csupa mitológia és tündéskedés, meg „magasb stíl” (ahogy Chaucer mondaná); amitől a kritikusok nem lesznek elragadtatva.

„A szilmarilok” tisztán és vegyítetlen „adagolja” anyagát; az olvasó világnyi távolságra érezheti magát az olyasféle „közvetítésektől”, szándékolt összeütköztetésektől – és itt nem egyszerűen stílusról van szó –, mint amilyen például Théoden király, Pippin és Trufa találkozása Vasudvard romjainál:

„Ég veletek, hobbitok! Találkozunk az én házamban. Ott majd odaültök mellém, és elmondtok mindent, amit a szívetek kíván; őseitek tetteit, ameddig csak számon tartjátok őket;…

A hobbitok mélyen meghajoltak. – Szóval, ez volt Rohan királya! – jegyezte meg halkan Pippin. – Derék öreg fickó. És igen udvarias.” (A Gyűrűk Ura, 825. o.)2

Shippey professzor második állítása szerint:

A szilmarilok abban is különbözik Tolkien korábbi műveitől, hogy nem fogadja el a regényírás konvencióit. A legtöbb regény (köztük A hobbit és a A Gyűrűk Ura is) kiragad – mintegy az előtérbe állít – egy főhőst, lásd Frodó, Bilbó, s a történetet ő köré fonja. A regényíró természetesen maga találja ki történetét, megmagyarázza mi is a lényeg, mi történik „valójában”, s mindentudását szembehelyezi hősének korlátozott látókörével.

Itt, nem is vitás, úgynevezett irodalmi „ízlések” vagy „habitusok” vitájáról van szó, alkalmasint irodalmi csalódásról is. Azok, akik – mint Shippey professzor rámutat – második Gyűrűk Urát vártak, nyilván csalódtak. Egyeseket kifejezetten fel is dühített, s én nem tudtam mit válaszolni az elítélő megjegyzésre, amit egy olvasó a fejemhez vágott: „Akár az Ótestamentum!” (Noha ez az olvasó nem juthatott túl messzire a könyvben, amikor erőt vett rajta ez a felismerés.) „A szilmarilok” célja az volt, hogy megindítsa a szívet s a képzeletet, de a maga belső erejével, nem pedig járulékos elemek igyekvő felvonultatásával; és igen kétséges, hogy bármiféle „magyarázat” elvezérelheti lényegéhez azt, akit a mű nem szólít meg.

Van egy harmadik szempont is (Shippey professzor nem ebben az összefüggésben veti fel):

A Gyűrűk Ura beowulfi mélységet érzékeltet, s ezt a hatást ugyanazokkal az elemekkel éri el, mint az ősi eposz: énekekkel, kitérőkkel; mint például Aragorné Tinúvielről, Csavardi Samué, mikor a szilmarilra utal, meg a Vaskoronára, vagy nézhetjük Elrond beszámolóját Celebrimborról, és sok egyebet. E hatás mindazonáltal magáé A Gyűrűk Uráé, és nem a részleteké. Súlyos hibát követne el az, aki ezeket külön, önmagukban mondaná el, s közben azt várná, hogy széles horizontjuk nélkül is megőrzik szépségüket. Senki sem tudta ezt jobban Tolkiennél. Ahogy 1963. szeptember 20-án kelt levelében írta:

Kételyeim vannak e vállalkozással kapcsolatban (ti. ami A szilmarilokat illeti). A Gy. U. vonzerejét, gondolom, az is adja, hogy a háttérben ott sejlik egy nagyobb történet; akár egy távolban felködlő sziget körvonala, vagy mintha napfény ködén át derengeni látnánk egy távoli város tornyait. Odamenni? Ha odamegyünk, szertefoszlik a varázslat, s új, meghódítatlan távlatokat kell ismét teremtenünk (Levelek, 333. o.).

„Ha odamegyünk, szertefoszlik a varázslat.” Ami az „új, meghódítatlan távlatokat” illeti, Tolkien számára az volt a probléma, hogy A Gyűrűk Ura Középföldéje már régi volt, és számos ódon történet tapadt hozzá. A szilmarilok hosszabb változata kénytelen volt mindent a kezdet kezdetén kezdeni. Hogyan lehet a „mélység” érzetét felkelteni az olvasóban, ha nincs hová visszanyúlni?

Az idézett levél kétségkívül megmutatja, mennyire foglalkoztatta apámat ez a gondolat, pontosabban fogalmazva, időnként nagyon is aggasztónak érezte. Nem mintha csak most jutott volna eszébe; 1945-ben, A Gyűrűk Ura írásakor egyik levelében kifejtette nekem (Levelek, 110. o.):

A történetet el kell mesélni rendjén, különben nincs történet, és mégis, épp az el nem mondott történetek a legmegindítóbbak. Gondolom, Celebrimbor azért olyan megindító neked, mert az el nem mondott történetek végtelen képzetét kelti fel benned: messzi hegyeket, melyekre sohasem kapaszkodhatsz fel, távoli, elérhetetlen fákat (mint Pepecs mesterét), melyeket lehetetlen megközelíteni – vagy ha mégis lehetséges, akkor „közeli fákká” válnak…

Ezt az érzést fejezi ki az én számomra Gimli éneke Moriában, ahol az ősi világ nagy nevei a messzi távolba nyúlnak:

Ó, szép világ! Hajdankorok!

Nagy hegyek! Nagy uralkodók

– Nargothrondé s Gondoliné –

Buktak s tűntek mind éj felé,

Nyugati Tengereken át; […]

Ez szép! – mondta Samu. – Szívesen megtanulnám. Ott Khazad-dûmban, Moriában. De így, ha az ember arra a sok lámpásra gondol, csak annál sűrűbb a sötétség. (A Gyűrűk Ura, 475. o.)

Lelkes kiáltásával Samu nemcsak „közvetít” (mondjuk stílszerűen: csavardi módon!), hogy közelebb kerüljön hozzánk a sok hatalmas nargothrondi és gondolini király, Durin a faragott trónján; ugyanakkor még nagyobb távlatba is helyezi őket, mágikus messziségbe, úgy, hogy (abban a pillanatban) azt érezzük: nem szabad közelebb merészkednünk hozzájuk.

Shippey professzor szerint: „Súlyos hibát követne el az, aki ezeket (a történeteket) külön, önmagukban mondaná el, s közben azt várná, hogy széles horizontjuk nélkül is megőrzik szépségüket.” A „hiba” forrása alkalmasint az efféle elvárás, nem maga a történetmesélés; nyilvánvaló, hogy Shippey professzor úgy véli, apám azon tétovázott 1963-ban, hogy egyáltalán tollat ragadjon-e – „Kételyeim vannak e vállalkozással kapcsolatban” –, vagyis „megírja-e A szilmarilokat”.

Apám viszont a leghatározottabban nem magára a műre gondolt, mely akkor már egyébként készen is állt, sőt számos részét addigra újraírta, átdolgozta (A Gyűrűk Urában az erre való utalások nem véletlenek): a kérdés az ő számára, mint levelében leszögezte, az volt, hogyan mutassa be a művet, tehát milyen hatása lesz, ha A Gyűrűk Ura megjelenése után publikálja, amikor a legalkalmasabb pillanat már elszállt.

Félek, hogy a megformálás igen sok munkát követel még, s én igen lassan haladok. A legendákat át kell dolgoznom (különböző időkben íródtak, némelyik sok-sok éve), összefüggéseket kell teremtenem köztük, és összhangba kell hoznom őket a Gy. U.-val is, hogy formájuk előremutasson. Az olyan egyszerű megoldások, mint az „utazás” vagy a „keresés” motívuma, itt nem áll rendelkezésre. Kételyeim vannak e vállalkozással kapcsolatban…

Amikor apám halála után A szilmarilok kiadásának kérdése felmerült, nem tulajdonítottam különösebb jelentőséget ezeknek az aggályoknak. Nem vitás és rendkívül fontos, hogy A Gyűrűk Ura „hátterében ott sejlik egy nagyobb történet”, de azt hiszem, hogy az ott oly mesteri „sejtetés” nélkül is kibontakozhat „egy nagyobb történet”.

Ami a „mélység” érzetét illeti, s hogy ezt énekekkel és kitérőkkel teremti meg; nem hiszem, hogy ez a megoldás mércévé, mérvadóvá tehető egy egészen másféle mű számára. Ha így gondolkoznánk, az Óidők története elsősorban és kizárólag csak a A Gyűrűk Urában való művészi megjelenés értelmében lenne jelentős. Nem lenne szabad gépiesen értelmeznünk azt a technikát sem, amikor az elképzelt időben csupán homályosan felködlő eseményekre tekint vissza, melyek szépségét épp az adja, hogy homályban maradnak; a nargothrondi vagy gondolini nagy királyok teljesebb bemutatása még nem jelentené azt, hogy veszélyes mélységekbe nézünk, a Teremtés elbeszélésével pedig már a kút mélyén kutakodnánk, és mindenáron megfogyatkozna a „mélység”, mert „nincs hová visszanyúlni”.

Nem így működnek a dolgok, vagy legalábbis nem kell feltétlenül így működniük. A „mélység” ebben az értelemben feltételezi, hogy kapcsolat áll fenn ugyanannak a világnak időben egymástól távoli rétegei, tartományai között. Ha van egy olyan szilárd pont, ahol az olvasó – hangsúlyozzuk, a képzelt időben – megvetheti a lábát, s ahonnét visszanézhet, folyamatosan érzékelheti a nagyon régi ősrégi mivoltát. A Gyűrűk Ura (túl minden időrendi táblán, rendezőeszközön) létrehozza ezt a valós időérzetet és időképzetet, s ezzel megfelelő támpontot ad a kiinduláshoz. A szilmarilok olvasásához mindössze oda kell helyeznünk magunkat képzeletben a Harmadkor végére – a helyszín Középfölde, itt kiáltja Samu, hogy „Ez szép!” –, s hozzáteszi, hogy „De szeretnék többet is tudni erről!” Mi több, A szilmarilok összefoglaló jellegű, kivonatos formája, ahogy mindezek mögött egy ködösebb „előkor” és felhalmozott tudás dereng, valóban megteremti a sejtelmek feszültségpólusait, sőt az „el nem mondott mesék” hangulatát, akkor is, ha valami „mégis” elmondásra kerül – a „távolság”, úgy érzem, sosem tűnik el. Semmi sem sürgeti az elbeszélés menetét, nem nyomaszt, nem kelt félelmet semminémű közvetlen, azonnali történés. A szilmarilokat nem úgy látjuk, mint a Gyűrűt. „A szilmarilok” írója, mint a Beowulf szerzőjéről mondja, „máris rég volt dolgokról mesél, melyekhez bánat súlya tapad, és művészete a szívig ér, ott is azokat a szomorúságokat érinti meg, melyek – bármi hasogatóak voltak is – immáron távoliak”.

Ma már tudjuk, apám igenis A Gyűrűk Urával együtt akarta volna kiadatni „A szilmarilok”-at. Találgatni sem akarom, mi lett volna egy ily terjedelmű tetralógia (quadrilógia) sorsa, vagy apám milyen utakat járt volna be – „A szilmarilok”, az óidők történetének további fejlődése minden bizonnyal megakadt volna. De posztumusz (csaknem negyedszázadot késő) publikációjával A szilmarilok kétségkívül fordított egyet a természetes időrenden, már ahogy „Középfölde dolgait” megismerhetjük belőle. És való igaz, az is vitatható, helyes volt-e 1977-ben úgy megjelentetni az eredeti legendakört, mintha ekképpen önérvényűen, önmagában megállhatna a lábán. A történet nem ágyazódott „keretbe”, s semmi sem utalt rá, hogy a képzeletvilágon belül honnan eredt és merre tart; magam is úgy érzem már, ez hiba volt.

Az idézett 1963-as levél tanúsítja apám kétségeit, vívódásait az óidők legendáinak közzétételével kapcsolatosan. Mert fokról fokra odalett Az elveszett mesék könyvének elbeszélési módja, vagyis hogy egy ember, Eriol nagy út után az óceánon át elérkezik a szigetre, ahol a tündék lakoznak, és saját ajkukról ismeri meg történetüket. Mikor apám 1973-ban meghalt, „A szilmarilok” a széthulltság jellegzetes állapotában leledzett: a legkorábbi részek sokszorosan átírva, újra meg újra átdolgozva, a későbbiek meg úgy, ahogy apám jó húsz éve hagyta a dolgot; de a legújabb változatban sincs nyoma valamiféle „kerettörténetnek” vagy hasonló megoldásnak, amely megmutatná, hogy a darabok mibe is illeszkednek. Gondolom, a végén apám ott tartott, hogy semmi sem igazán megfelelő e célnak, és csak annyit fog majd elmondani, hogy az elképzelt világon belül mi hogyan jött létre.

A Gyűrűk Ura eredeti kiadásában Bilbó Völgyzugolyban búcsúajándékul „némely könyveket” ad Frodónak, „mind … a hagyományokról szólt, s mind(et) … a maga pókhálvékony keze írásával írta, más-más időben; s vörös gerincükön ez állt: Fordítások tündéből: Zs. B.”. A második kiadásban (1966) a „némely” szó helyett ez áll: „három… könyvet” adott Bilbó, és a Prológushoz toldott kis fejezetben (Néhány szó a megyei krónikákról) apám három nagy kötetről beszél („piros bőrbe kötve”), s hogy amit ezek tartalmaztak, az megőrződött a Nyugatvégi Piros Könyvben, melyet Gondorban készített a Király íródeákja, Findegil (172-ben, a Negyedkorban); valamint hogy

Ezeknek három kötete igen nagy tehetségről és műveltségről tanúskodik; a fordító (Bilbó) felhasznált bennük minden élő vagy írott forrást, amelyhez 1403 és 1418 között Völgyzugolyban hozzá tudott férni. De mivel szinte kizárólag az óidőkkel foglalkoznak, és Frodó ezért nemigen vette hasznukat, több szót mi sem ejtünk róluk.

Robert Foster Tolkien Enciklopédia A-tól Z-ig3 című művében így fogalmaz: A „Quenta Silmarillion – semmi kétség, Bilbó egyik fordítása tünde nyelvből, amit a Nyugatvégi Piros Könyv őrzött meg.” Magam így feltételeztem: a könyvek, melyeket Bilbó Frodónak adott, meg is adták végül a megoldást; a három könyv maga „A szilmarilok”. Ám eltekintve az itt idézett bizonyságtól, tudomásom szerint sehol másutt nincs utalás e tárgyban apám írásai közt; és akkortájt – ma már bánom – nem volt elég merszem határozottan körvonalazni ezeket a sejtéseket.

Ami „A szilmarilok”-at illeti, három lehetőség közül választhattam. Dönthettem volna úgy, hogy egyáltalán nem adom ki az anyagot, mondván, hogy befejezetlen, és az egyes részek között hiányoznak az összefüggések. A másik lehetőség, hogy elfogadom a művet olyannak, amilyen, s hogy a könyvhöz írt előszómat idézzem, megkísérelem „»A szilmarilok«-at annak mutatni, ami valójában, egy fél évszázadon át folyamatosan alakuló alkotásnak”; és mint A befejezetlen regékben4 mondtam (6. o.), „kommentárokkal összefűzött, egymástól elütő szövegek formájában” teremtettem volna meg a kapcsolatot a különböző részek között; és ez sokkal nagyobb, keservesebb munka lett volna, mint az ember először gondolná. Végeredményben a harmadik megoldást választottam, vagyis „hogy egyetlen szövegváltozatot készítek, úgy válogatva és rendezve el a részleteket, hogy azok összefüggő és logikus elbeszélést alkossanak”. És hogy ezt végül eldöntöttem, a továbbiakban már – segítő szerkesztőmmel, Guy Kayjel – azon kellett lennem csupán, hogy kövessem, amit apám abban az 1963-as levélben leszögezett: „A legendákat át kell dolgoznom… összefüggéseket kell teremtenem köztük, és összhangba kell hoznom őket a Gy. U.-val.” Mivel a feladat az volt, hogy A szilmarilokat (amennyire egyáltalán lehetséges) „összefüggő egészként” tegyük az olvasó asztalára (noha ezt a feladat természetéből adódóan nem lehetett volna maradéktalanul elvégezni), keletkezéstörténetének bonyolultságára nem hivatkozhattunk.

Bármit gondoljunk is a dologról, az eredmény az lett – s ezt nem láttam előre –, hogy „A szilmarilok” még ködösebbé vált – nem derült ki, hogy „korainak” vagy „késeinek” tekintsük, vagy milyen arányokban tekintsük ennek vagy annak – s a szerkesztői beavatkozás, változtatási szándék is visszatetszést keltett, félreértésekhez vezetett. Randel Helms professzor ezt így summázza Tolkien and the Silmarils (Tolkien és A szilmarilok) című írásában (93. o.):

Akit (mint engem is) izgat A szilmarilok keletkezéstörténete, azt a Befejezetlen regék is érdekli, és nem pusztán önnön értéke miatt, hanem mert A szilmarilokkal való kapcsolata klasszikusan rávilágít egy irodalomelméleti kérdésre is: mi is hát az irodalmi mű? Az, aminek a szerző szánta (vagy szánni szerette volna), avagy netán amit szerkesztő, kiadó, sajtó alá rendező stb. gyárt belőle? A kérdés a gyakorlati kritika szempontjából roppant sarkalatos, főleg egy ilyen esetben, mint A szilmarilokkal kapcsolatban, amikor is a szerző meghal, mielőtt művét befejezte volna, és némely résznek több publikált változata marad fenn utána. Vajon melyik változatot tekintheti a kritikus „az igazi” történetnek?

Ám ő maga mondja ezt is: „Ebben az esetben Christopher Tolkien becsülettel segített nekünk, nem titkolva, hogy A szilmarilok – abban az alakjában, ahogy elébünk került – a fiú műve, és nem az apáé.”

Ez pedig komoly félreértés, melynek felmerültére a szavaim szolgáltattak okot.

Ami Shippey professzort illeti, noha elismeri (169. o.), hogy „A szilmarilok” 1937-es szövege „igen nagy mértékben” megmaradt a kiadott változatban, másutt csakígy kitart nézete mellett, miszerint ez a szerző „kései” műve, sőt a legeslegkéseibb. „The Text of The Hobbit: Putting Tolkien’s Notes in Order (A hobbit szövege: avagy Tolkien jegyzeteinek gondozása, English Stuides in Canada, VII, 2, 1981. nyár)” című dolgozatában Constance B. Hieatt arra a következtetésre jut, hogy „valóban igen kicsi az esélyünk, hogy láthassuk most már, mint haladt A szilmarilok anyagát alakító szerzői szándék s gondolat”.

Ám ami mind e bizonytalanságokon és nehézségeken túl feltétlenül biztos és igen nyilvánvaló, az az, hogy Középfölde s Valinor szülőatyja számára a műveiben megteremtett idők, helyek, történések mindig is szorosan és szervesen összefüggtek, egy belsőbb egészet alkottak, bármilyen is volt az irodalmi kifejezési mód, és bármily próteuszian változtatgatott is alakot a koncepció a szerző hosszú élete, munkássága során. Ő maga nagyon is jól tudta, hogy sokan, akik élvezettel olvasták A Gyűrűk Urát, sosem óhajtják egyébnek tudni Középföldét, mint a „sztori” mise-en-scène-jének, és bármilyen élvezettel merülnek is meg a „mélység” érzetében, nem kívánnának lemerülni bele. De a mélység persze nem egyszerűen illúzió, mint egy sor üres könyv, melyeknek csak fedelük és gerincük van. És a quenya és a sindarin nyelv is hasonlóan átfogó struktúrák. Lehet felfedezőutakat tenni ebbe a világba irodalmi-kritikai megfontolások nélkül is, mégpedig teljes joggal, és meg lehet kísérelni a mű teljes szerkezetének megértését egészen a teremtődésükig visszamenőleg. Az elképzelt világ minden szereplője, minden jegye – ha egyszer a szerző számára érdekes volt – már önmaga miatt is megérdemli ezt a figyelmet. Manwë vagy Fëanor csakúgy, mint Gandalf vagy Galadriel, a szilmarilok semmivel sem kevésbé, mint a Gyűrűk. És a Nagy Zene, az isteni rangok és rendek, a valák lakhelyei, Ilúvatar Gyermekeinek sorsa, igen – mindez az egésznek elemien fontos része. Elvben az efféle érdeklődés egy csöppet sem jogtalan, és abból fakad, hogy az elképzelt világot éppen olyan alkalmas tárgynak gondoljuk megismerésünk számára, mint a túlságosan is képzelettelen világot, a realitások tárgyait. Ez az elgondolás volt a vezérlőm – s ebben mások egyetértése is támogatott –, melynek jegyében a Befejezetlen regék történetei összeálltak.

De lassan, fokozatosan a szerző elképzelése is megváltozott a saját látomásairól, hol szűkült, hol tágult a perspektíva: élete során csak A hobbit és a Gyűrűk Ura lapjain rögzültek véglegessé ennek részletei. Középfölde és Valinor tanulmányozása igen komplex folyamat; hiszen tárgya nem állócsillagszerűen állandó, hanem eleven, létező, változó; nemcsak „visszamenőlegesen” létezik, mint végleges, kinyomtatott könyv, hanem „hosszanti” irányban is kíséri szerzője életét. „A szilmarilok” esetében mi történt hát? A lineáris, hosszanti folyamatot egy adott pillanatban „transzverzálisan”, átmetszetként rögzítettük, véglegesítettük, és ezzel az anyag elnyerte végleges formáját.

✶✶✶

Ez az eléggé kuszán csapongó taglalás azt szeretné megvilágítani, hogy mi késztetett Az elveszett mesék könyvének kiadására. Ez az első állomás, amely hosszanti képet ad Középföldéről és Valinorról. Ekkor még a messzi jövőben rejlett, nem is sejlett az a nagy geográfiai terjeszkedés, amelynek révén Beleriand a középpontból nyugatra gyűrődött; amikor még nem voltak óidők, melyek Beleriand tengerbe vesztével végződtek, hiszen még más világkorok sem léteztek; amikor a tündék még csak tündérek voltak, és Rúmil, a tanult nolda is messze volt apám utolsó éveinek magiszteri „tudománykútfőitől”. Az elveszett mesék könyvében a noldák hercegei alig jelentek még meg, Beleriand szürketündéi sem nagyon mutatkoztak. Beren tünde, nem ember, és aki foglyul ejti, Sauron első előhírnöke e szerepben, egy az ellenség által megszállt, hatalmas macska. A törpök népe itt gonosz nép; és a quenya és sindarin nyelvek történelmi kapcsolatai is másként alakultak. Csupán néhány jellemző jegyet emeltünk ki, még sokáig sorolhatnánk a példákat. Másrészt megvolt már a szilárd alapszerkezet, s teherbírónak ígérkezett. Mi több, Középfölde történelmének történetében az események alakulása ritkán volt határvonásos – inkább lassú, tettenérhetetlen változások sorából állt össze, így a legendák kialakulása-sarjadása (például ahogy Nargothrond története kapcsolatba kerül Berenével és Lúthienével, amire az Elveszett mesék nem is utal, holott mindkét elem jelen volt) végül arra a folyamatra hasonlít, ahogy emberek közt terjed a szájhagyomány, módosul a történet, a sok nemzedéken át új hangsúlyt, más értelmezést kapnak a dolgok.

Az elveszett mesék könyvét apám 1916–17-ben kezdte, az első világháború idején, huszonöt évesen, és pár év múlva félbe is hagyta. Ez, mint mondtuk már, a kezdőpont, legalábbis a véglegesen megformált elbeszélés értelmében: innen indul Valinor és Középfölde históriája, innen bontakozik, teljesül ki aztán a mese; de mielőtt a Mesék meglettek volna, szerzőjük újabb vállalkozásba kezdett, hosszabb versek írásába: megszületett a rímes verspárokban írt Lay of Leithian (Leithian éneke), Beren és Lúthien története és az alliterációs The Children of Húrin (Húrin gyermekei). A „mitológia” prózai formája új kezdőpontról indult5 egy igen rövid, 1926-os szinopszis vagy „Vázlat” révén, ahogy apám nevezte; s kifejezetten az volt a célja, hogy megteremtse a szükséges hátteret az „alliterációs költemény” megértéséhez. A prózai forma további írásos alakulása ebből a „Vázlat”-ból indul, s egyenes vonalban jut el „A szilmarilok”-hoz, vagyis az 1937 vége felé a kiteljesedést megközelítő változathoz; akkor apám abbahagyta munkálatait, s az év novemberében az egészet elküldte úgy, ahogy volt, az Allen and Unwinnek, a kiadónak. De még más, fontos mellékágak, mellé- és alárendelt szövegek is keletkeztek a 30-as években, például az Annals of Valinor (Valinor évkönyvei), az Annals of Beleriand (Beleriand évkönyvei), töredékek, melyek fennmaradtak az Ælfwine (Eriol) által készített óangol fordításokban is; azután az Ambarkanta (A világ alakja) címet viselő kozmológiai beszámoló Rúmiltól, meg a Lhammas, vagy „A nyelvek számadása”, gondolini Pengolod műve. Ezt követően az Első Kor históriája sok évig pihent, míg A Gyűrűk Ura ki nem teljesült, de a megjelenés előtti években apám visszatért megint „A szilmarilok”-hoz, meg az ezzel kapcsolatos munkálatokhoz – és nagy kedvvel dolgozott a tárgyon.

Az elveszett meséknek ez a kétrészes kiadása, reményem szerint, csak a kezdete egy sorozatnak, ekképp folytatódna e kései írásokon át versben és prózában a történet; s ezt tartva szem előtt adtam gyűjtőcímet a vállalkozásnak: „Középfölde Históriája” („History of Middle-earth”). Talán túl merész az elképzelés, hiszen – bárhogyan nézzük – nem a szó hagyományos értelmében vett históriáról van szó, a szándékom az, hogy teljes, mondjuk, nagyjából teljes szövegeket tegyek közzé, így a kötetek inkább kiadványsorozatot alkotnának. Nem tettem fő feladatommá szálak tisztázását, egymástól független fonalak bogozását, inkább azt szeretném, ha önálló egészként olvasható műveket adhatnék az olvasó kezébe.

Roppant érdekes a számomra e hosszú folyamat nyomon követése, és remélem, még sokan mások is kedvelni fogják ezt a fajta kutatást, legyen szó akár a történetfűzés vagy a kozmológiai elmélet nagyobb átalakulásairól, akár olyan részletekről, amilyen például az éleslátó Zöldlomb Legolas előrevetülése a Gondolin bukása című mesében. Ám ezek a régi kéziratok nem csupán az eredetek tanulmányozásának lehetőségét kínálják. Sok minden lelhető itt, amit apám (tudomásunk szerint) soha nem „ejtett el egészen”, és nem szabad felednünk, hogy „A szilmarilok” – az 1926–os „Vázlat”-tól kezdve – úgy íródott, hogy kisebb terjedelemben magába sűrítsen, mintegy kivonatoljon hosszabb műveket (léteztek-e vagy sem, itt egyre megy). Az erre a célra kialakított igen erős archaizálás nem volt öncélú mutatvány: ereje volt, elevensége, s különösen alkalmasnak bizonyult, hogy a korai tündék földöntúli jellegét kifejezze, ám ugyanily könnyeden fordult maró gúnyba is, amikor Melko viselt dolgai kerültek tollhegyre, vagy Ulmo és Ossë ténykedése.

Az utóbbiak olykor a komikum határát súrolják, felfogásban is, és igen fürgén-pergőn alakul hozzájuk a kifejező nyelv. Ez a kifejezési mód nem él tovább apám későbbi, ünnepélyesebb „szilmariloki” prózájában. Ossë „kering összevissza, vad munkában”, mikor a szigeteket a tengerágy-fenékhez horgonyozta már, Tol Eressëa szirtjei újratelnek az első tengeri madarakkal, „mind telis-teli lettek a szirtek zajjal, halszaggal, és nagy zsinatolás folyt a teraszos szinteken”, és amikor a tengerföldi tündék végül Valinorba jutnak a nagy vízen át, Ulmo csudásan „leghátul utazik, halszekere viszi, és fennszóval kürtöl, hadd bosszankodna láttán-hallatán Ossë”.

Az elveszett mesék sosem öltöttek olyan alakot – meg sem közelítettek afféle formát –, amelyben apám a kiadásra gondolhatott volna; abba is hagyta a velük való munkát. Kísérleti művek voltak ezek, ideiglenes jellegűek, s így is maradtak meg; s az ütött-kopott füzetek, melyekbe szövegük íródott, kötegben hányódtak, porosodtak, ahogy múltak az évek. Hogy nyomtatásban, könyvben láthassanak napvilágot, megannyi fogas, kiadással kapcsolatos kérdést eredményezett. Először is, a kéziratok eléggé kuszák, nehezen olvashatók; részben, mert ceruzával rótt sorokról van szó, melyeket gyors kézzel, sebtében vetettek oda, itt-ott nagyító kell hozzájuk, és sok türelem, de még akkor sem biztos a siker. Ráadásul a Mesék némely helyén apám kiradírozta az eredeti ceruzaírást, tintával írta oda az új változatot – és mert abban az időben inkább füzetekbe rótta sorait, nem különálló papírlapokra, hamar elkövetkezhetett, hogy nem maradt „helye”: így némely mesék adott részei más mesék közepébe íródtak bele. Ami ekképpen létrejött, afféle félelmetes szöveges kirakójátékra emlékeztetett.

Továbbá: az Elveszett mesék történetei nem szabályos egymásutánban születtek, nem íródtak egy elbeszélés részeiként, s apám (mint az így elkerülhetetlen is volt) már akkor elkezdte újjárendezésüket és átdolgozásukat, mikor az egész még kész sem volt. A Gondolin bukása volt az első Eriol-mese a kompozíciós sorban, és a Tinúviel meséje a második, holott az események, melyekről ezekben szó van, a történet végén jönnek csak elő; másrészt a fennmaradt szövegek későbbi átdolgozások. Más esetekben csak a végső, átdolgozott forma ismeretes; van, ahol mindkét forma megmaradt, néhol az egyiknek csak egy része; van, ahol csak ideiglenes a kidolgozás; és akad, ahol kidolgozott elbeszélés nincs is, merő jegyzet és tervanyag az egész. Sok próbálgatás után rá kellett jönnöm, hogy semmiféle más módszer nem hiteles, kizárólag az, hogy a Meséket az elbeszélés sorrendjében rakjam egymás mellé.

Végezetül, ahogy a Mesék írása előrehaladt, változtak bennük a viszonyok, új elgondolások kezdtek érvényesülni, és a nyelvezet fejlődése pari passu az elbeszéléssel nevek szüntelen átírásához vezetett.

Ha egy kiadás ennyi bonyolult elemet tartalmaz, s nem törekszik az egyenetlenségek művi elsimítására, félő, zsúfolt kuszaság lesz belőle, s az olvasónak egy pillanatnyi nyugta sem remélhető. Megpróbáltam magukat a Meséket előtérbe helyezni, hozzáférhetővé tenni, ám eközben (az érdeklődők számára) a szövegek teljességét is adni, ezért drasztikusan lecsökkentettem a járulékelemek számát – a névváltoztatásokat például mindig a mese végén, tömörítve adtam, s nem az adott helyen utaltam rá. Minden, a tartalomra vonatkozó megjegyzés fellelhető a mesék után következő kommentárban, rövid esszében, és csaknem valamennyi nyelvészeti (névetimológiai) megjegyzést, adalékot tartalmaz a Függelék. Itt igen sok utalás található a „tünde” nyelvek legkorábbi állapotára. Ily módon a számozott jegyzetek semmiképp sem uralkodhattak el, és főként csak más szövegekben előforduló eltérésekre, variánsokra vonatkoznak – az olvasó, ha ezeket nem akarja figyelembe venni, zavartalanul olvashatja a Meséket, tudva, hogy mást nem mulaszt vele.

A kommentárok sem terjengősek, s tartalmukat tekintve arra szorítkoznak, ami a Mesék szövegében foglaltatik (utalások, vonatkozások), s összevetik ezeket a korábban megjelent művel, A szilmarilokkal. Kerültem azonban a hasonlítgatásokat, a források, hatások megjelölését, és óvakodtam belebonyolódni az Elveszett mesék és az említett mű közötti „fejlődési” fokozatok, vonalak elemzésébe (az ilyesmi, ha csak jelzésszerű is, már elterelheti a figyelmet); a kérdést a lehető legegyszerűbben kezeltem tehát, akárha két „rögzített” pontról lenne szó. Persze egyetlen pillanatig sem gondolom, hogy elemzésem minden szempontból helyes vagy pontos, s hogy ne lennének olyan meghökkentő vonatkozásai a Mesék „kirakósának”, melyeket egyszerűen észre sem vettem.

A szövegeket magukat az eredeti kéziratbéliekhez szinte a végsőkig híven közlöm, parányi félresiklásokat, „elnézéseket” javítok csak; ám ahol a mondatok csupán egy kicsit ügyetlenek, vagy ahol a nyelvtani összefüggés hiányos (a Mesék oly részein találkozunk ilyesmivel, ahol a szerző aztán nem nézte át egyszer sem az első változatot, vázlatot), ezeken a helyeken meghagytam az eredetit. Már több szabadságot engedélyeztem magamnak az interpunkció tekintetében, lévén hogy apám, amikor írt, vagy teljességgel mellőzte az írásjeleket, vagy pontatlanul használta őket. A kis- és nagybetűzés kérdésében ugyanígy következetességre törekedtem. Eleinte tétováztam, de aztán a tünde nevek következetes rendszerét alakítottam ki. Apám például váltogatta a következőket: Palûrien, Palúrien, Palurien; Ōnen, Onen; Kôr, Kor. Magam a járulékos jelek hangkifejező szempontjait vettem figyelembe: a macron (vonal) és a circumflex (háztető) helyett éles ékezetet használtam, valamint meghagytam az eredeti szöveg éles (és helyenként tompa) ékezeteit, ám az egyszótagú szavak esetében a circumflexet alkalmaztam – így lett: Palúrien, Ónen, Kôr. Ugyanaz a rendszer, már a szemnek legalábbis, mint a későbbi sindarinban. A második kötetben ugyanígy: a nevek helyesírását tekintve a magam következetes (nem mondom, hogy okvetlenül „megfelelő”) rendszerét alakítottam ki; Mim és Niniel például Mîm és Níniel lett stb.

Legvégül: az eredeti angol kiadás két kötetbe foglalta a Meséket, ez csupán hosszuk okán történt így. A kiadást egy összefüggő egésznek tekintjük, A második rész tartalmazza – több szempontból is – a Mesék érdekesebbjét: itt szerepel majd a Tinúviel, a Turambar (Túrin), a Gondolin bukása, a Nauglafring meséje (a törpök nyakláncáé); az Eärendel meséjének körvonalai s a mű konklúziója; s végül az Angliai Ælfwine.

Köszönetet mondok az oxfordi Bodleian Librarynek, különösképp a Department of Western Manuscriptsnek, valamint Mr. Douglas A. Andersonnak, aki felhívta figyelmemet némely következetlenségekre.

1 Ahol a cím dőlt betűvel olvasható, az utalás a kiadott műre vonatkozik; ahol pedig idézőjelben, ott az általánosabb értelemben vett műre, bármely vagy valamennyi formájában.

2 A kötetben található idézeteket az alábbi kiadás alapján közöljük: J. R. R. Tolkien: A Gyűrűk Ura. Európa, 2008. Göncz Árpád fordítása.

3 Szukits Könyvkiadó, 2002, fordította: Szántai Zsolt.

4 Befejezetlen regék Númenorról és Középföldéről, Európa Könyvkiadó, 2014., fordította: Szántai Judit és Koltay Gábor.

5 Csupán Az ainuk muzsikája esetében találunk közvetlen kibontakozást, kéziratról kéziratra haladván, Az elveszett mesék könyvétől a későbbi formákig; mert Az ainuk muzsikája később független művé önállósult.

Tartalom

A Középfölde-mitológia magyarításáról

Előszó

I. Tűnt Játék Kis Háza

II. Az ainuk muzsikája

III. A valák jövetele és Valinor építése

IV. Melko megláncolása

V. A tündék érkezése és Kôr megalkotása

VI. Melko tolvajlása és Valinor homályba borulta

VII. A noldók futása

VIII. A Nap és a Hold meséje

IX. Valinor elrejtése

X. Gilfanon meséje: a noldók viszontagságai és az emberek eljövetele

Függelék

Névmutató

Oldaljegyzék

Magyar tengwar írásrendszer

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Szerkesztette Schultz Judit

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 736 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

IM Fell English – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Roboto Condensed – SIL Open Font License

Tengwar Parmaite – freeware by by Måns Björkman

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License