Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

1. fejezet Legenda helyett igazság

2. fejezet Belső ellentétek. A nagy eltolódás. Lichnowsky herceg

3. fejezet A brit oroszlán, a blokád, a tengerek szabadsága

4. fejezet Föderatív köztársaság, mint a római szent birodalom utóda. Wilson Nagy Károly szerepében. Az ír kérdés

5. fejezet A népszövetség. Mese és valóság

6. fejezet Németország és a népszövetség. Clemenceau tervei. A biztonság szüksége. A leszerelés. A semlegesség. Összefoglalás

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

George Bernard Shaw

BÉKE VAGY HÁBORÚ

fordította:
Radó Antal

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-858-8 EPUB
ISBN 978-963-559-859-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
War & Peace

első kiadás: 1919
az elektronikus változat az 1920. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Edouard Manet (1832 – 1883) Polgárháború
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1. fejezet
Legenda helyett igazság

Mielőtt a békekonferencia kérdésével komolyan foglalkozhatunk, át kell térnünk a való tényekre abból a romantikus világból, mellyel a háború alatt a tömegek képzeletét táplálták. A háború lényegéhez tartozik, hogy igazi okai és céljai sohasem felelnek meg annak, amit háborús oknak nyilvánítanak. A közkatona előtt, akinek ebben a vállalkozásban testével és életével kell részt vennie és az adófizető és választó előtt, akinek ezeket támogatnia és a kormányt tartania kell, sohasem fedik föl az igazságot. Mert ezek talán nem elég államférfiak ahhoz, hogy az egyes rejtett okok fontosságát és horderejét felismerjék. Talán egyáltalán nem ismerik el az okot oknak. Talán személyes szempontjaik, talán erkölcseik szembe is szállnának vele. Ezért tartják szükségesnek, hogy a háborút egyszerű melodrámának állítsák be nekik, amelyben az ő barátjuk a hős és az ellenség a gonosztevő szerepét játssza. És így történt ez a világháborúban is. A német gonosztettekről szóló mesék, amelyek a britek, amerikaiak. franciák és olaszok millióit lázították fel, hogy a német katonai hatalom ellen harcba vessék magukat és embertársaik légióit gyilkolják le, épp olyan valótlanok, mint az Anglia perfid szándékairól és tetteiről terjesztett legenda, amely a németek millióit állította talpra hazájuk védelmére ugyancsak hasonló végzetes eszközökkel. A háború elmúlt, a mesék megtették kötelességüket és el kell tűnniük a süllyesztőkben; nem állhatnának meg egy igazán pártatlan bíróságnak még a legfelületesebb vizsgálata előtt sem. A békekonferencia ugyan igazán nem nevezhető pártatlan bíróságnak, hanem az a fórum, amelyen a győztes a legyőzöttre kényszeríti akaratát. És a győzőknek mégis meg kell hajolniuk saját érdekükben is a tények ereje előtt, még akkor is, ha továbbra is a legendák nyelvén beszélnek.

Legelőször tehát, a tényeket kell megállapítanunk.

Amióta Anglia egymásután esett áldozatául a kontinentális rablóhadjáratoknak és betöréseknek, felismerte az invázió veszedelmének nagyságát és szívósan ragaszkodik az önfenntartás bizonyos előfeltételeibe. Az ő flottájának kell a tengereket uralni és semmiféle ellenséges flotta, vagy flottakombináció nem szárnyalhatja túl az Övét; semmiféle szárazföldi államnak nem szabad Európában olyan katonai túlsúlyra szert tennie, hogy Anglia föléje ne emelkedjék, ha saját erejét mérlegbe veti (más szavakkal: Angliának kell döntő súllyal bírnia az európai hatalmi mérlegben). Mindenekelőtt azonban semmiféle nagyhatalomnak nem szabad az Északi-tenger partjait uralnia és Nagy-Britannia számára a kontinenst katonailag hozzáférhetetlenné tennie.

Ez a Monroe doktrína angol párja. Az erkölcsi alapja fölött céltalan volna vitatkozni, mert Anglia számára az elméletet a létfenntartás teremtette meg, éppen úgy, mint az Egyesült Államoknak a Monroe doktrínát, amely etikai szempontokból éppoly kevéssé igazolható. Amíg háború lesz és amíg a népek egymással hatalomért, tekintélyért és létfenntartásukért küzdenek, Angliának ezekre az előfeltételekre igényt keli tartania és értük verekedni, akár kvékerekből, akár jingókból áll a kormánya. Éppoly kevéssé tűrheti, hogy egy hatalmas ellenfele Antwerpenbe fészkelje be magát, mint Porthmouthba. Ha az Egyesült Államok ezer új hadihajót építenek, Angliának ezerötszázat kell építenie. Ha Franciaország megpróbálná, hogy a porosz monarchia romjain vezető európai hatalommá emelkedjék, Anglia Németországgal szövetkezne, hogy ezt megakadályozza. Ami a szövetségeseit illeti, Belgiumnak éppen annyi szabadságot fog engedni, mint Írországnak és semmivel sem többet. Anglia mindig úgy fog cselekedni, ahogy cselekednie kell. A bal kezének sohasem szabad tudni, amit a jobb tesz. Hiába tiltakoznak ez ellen a politika ellen a beavatkozásokat ellenző szabadelvű államférfiai, kvékerjei és rövidlátó szigeti kalmárjai; hiába hirdetnek az imperialistái „entente cordiales“-okat és népszövetségeket és hiába adják ki magukat az elnyomott kis népek bajnokainak, hiába prédikálják papjai a világnak a békét és az embereknek a testvériséget; - az első csatahajóra, amely valahol számon felül épül, az Antwerpen ellen irányuló első fenyegetésre, akármilyen egyeduralomi lehetőség első tünetére mindezt nyomtalanul elsöpri a mesterséges hazafiasság egyetlen hulláma, vagy elbúvik a csalékony titkos diplomácia háta mögé. És az összes istenfélő és morális nézetek és beismerések nyomban akörül az egyetlen pont körül csoportosulnak, ahol minden angolnak egyetlen és egész kötelessége, hogy a tengerek szabadságát angol gyámkodás alatt biztosítsa, Antwerpent megmentse a halálnál is rosszabb sorstól és Európát megőrizze, nehogy a durva uralomvágy széttiporja.

És mégsem lehet olyan könnyedén kijelenteni, hogy mindez nem más, mint a brit perfidia. Természetesen kell lenni valami szilárdabb alapjának is. Könnyen lehetséges, hogy nemcsak Angliának, hanem az egész világnak érdeke, hogy megakadályozzon Európában valamely egyeduralmat, hogy távoltartson a partjaitól minden hatalmat, amely képes volna elzárni a kapuját. A brit flotta tényleg az egész világnak tesz szolgálatot, mint a tengerek rendőrsége. Hogy csak egy kézzelfogható példát mondjunk: a gibraltári tengerszoros angol védelme nyilvánvalón merő megsértése a spanyol önrendelkezési jognak. De egyben megkíméli a spanyol adófizetőt egy súlyos tehertől és jobban megvédi, mintha ott egy spanyol erőd állna. Ez éppoly rendes jelenség a népek életében, minta magánéletben, mikor gyakorlatias emberek azzal, hogy magukat védik, többet használnak szomszédjaiknak, mint álmodozók, akik a távolba merengenek és akiknél a beteges hajlam, hogy önmagukat elpusztítsák, az erény köntösébe öltözik és önfeláldozásnak nevezi magát.

A német katonai hatalom most befejezett megsemmisítése tehát az angol külpolitika legtermészetesebb akciója, amely az Angliától megszokott eltökéltséggel, szívóssággal, türelemmel, erővel és megsemmisítő sikerrel tervszerűen ment végbe. És egyszersmind ugyanazzal a csodálatba ejtő angol tehetséggel, amely saját maga előtt el tudja rejteni, amit tesz. Az angolok sohasem tudják, mi jár a „Foreign Office" fejében; de nem azért, mintha a külügyi vezetőség az intézkedéseit kifürkészhetetlenül el tudná rejteni, ha nagyon kutatni akarnának utána, hanem mert egyszerűen nem akarnak tudni róla. Az ösztönük megsúgja, hogy nekik jobb, ha nem tudnak semmiről! Nem kíváncsiak a külügyi államtitkár beszédeire, még ha egész terjedelmükben lenyomtatják is. A külügyi politikáról sem fehér papírokat, sem kék könyveket nem olvasnak; és ha olvasnák is, akkor sem tudnának a hivatalos formulák és fordulatok közt eligazodni és még ha erre is képesek volnának, akkor sem tudnák meg soha a tiszta valóságot. Mert hiszen a diplomáciai üzletet lényegében mindig magánlevelezés útján bonyolítják le, amiről a király sem tud. És amíg a közönség a belső közigazgatás vezetőszemélyiségeit őszintén szidja és kritizálja, addig fenntartás nélkül mindig a legmélyebb tisztelet és csodálat hangján nyilatkozik a külügyminiszterről és külföldi helyetteseiről. Innen származik az a nevetségesen túlzott híresség, ami az elhalt lord Crowert, vagy lord Grey of Fallodont körülvette. Greyt nem a saját botlásai buktatták meg; az ő számára az a tény vált végzetessé, hogy nem dicsekedhetett a saját diadalával, mert az angol közönséget a háború lényege és okai felől gyerekmesékkel kellett táplálni; pedig a diadala olyan volt, amit ő maga is Machiavelli szerűnek mondott. Mikor a Northcliffe sajtó dühtől tajtékozva támadta, hogy a Balkán viszonyaiban nem volt eléggé Machiavelli, nem védhette magát anélkül, hogy a brit nép és hadsereg hangulatát meg ne döntse azzal a leleplezéssel, hogy az a nemes felháborodás, amely őket Németország letörésére indította, nem más, mint hazafias hamisítvány.

Milyen sajátságos lett volna a védelme, ha előterjeszthette volna! Az egész politikájának a történetét magában foglalta volna, amelyet, mint külügyi államtitkár űzött. És ez a történet így szólt volna:

Az 1898. és 1902. év közt nyilvánvaló lett a tény, hogy Németország az angol önfenntartási törvény első előfeltétele ellen vétkezik, amennyiben flottát épít. Egy vagy két évvel később lord Lee, az akkori Mr. Arthur Lee, az admiralitás polgári lordja, az egész európai diplomáciát tizennégy napra lázba hozta; egy nyilvános banketten úgy nyilatkozott, hogy semmi nyugtalanságra nincsen ok, mert Anglia szükség esetén képes a német flottát megsemmisíteni, még mielőtt a hadüzenet Berlinbe érkezik. Ez igaz volt, de semmiesetre sem alkalmas arra, hogy a németeket Angolországgal való viszonyuk felől megnyugtassa. 1906-ban a liberálisok döntő választási győzelmet arattak; mivel azonban külügyi kérdésekben nem volt semmi hitelük, mert híveik legnagyobbrészt ellenséges kereskedőkből és pacifista kvékerekből álltak, azzal akarták győzelmüket biztositani, hogy a vezetőségükbe egész sereg olyan urat választottak be, akik, mint liberális imperialisták voltak ismertek.

Ez a megjelölés ugyan bizonyos tekintetben kétséget hagyott fenn aziránt, hogy igazi liberálisok voltak-e, de minden kétségen kívül megállapította, hogy igazi imperialisták voltak, olyan férfiak tehát, akik a német flotta növekedését gondosan szemmel tartották és a régi brit hagyományokat a flottakérdést illetőleg hűségesen követték. Közülük háromra: Asquith, Sir Edward Grey és Haldane urakra bízták a kormány külpolitikáját és a nemzet ismét megnyugodva visszasüllyedt ezzel a veszedelmes dologgal szemben megszokott ösztönszerű közömbösségébe.

Most, hogy a háború már elmúlt, nincsen rá semmi ok, hogy elhallgassuk, ami ezután következett. Lord Haldane 1918 december 18-án a „Times“-hez írt levele kiegészíti azt a beszámolót, melynek eleje röviddel a háború kezdete után Sir Arthur Conan Doyle egy előadása alkalmával tartott beszédébe és Mr. Winston Churchillnek az akkori tengerészeti előkészületekről körülbelül ugyanabban az időben tartott beszédében van foglalva. A többi része a parlamenti tudósításokban és a nyilvánosságra hozott diplomáciai jegyzékváltásban található, valamint azokban a feljegyzésekben, amelyeket a németek Bruxelles-ben megtaláltak és amelyeket a „Foreign Office" nem is tagadott le.

Közvetlenöl azután, hogy a liberális imperialisták kormányra jutottak, a francia köztársaság felvetette a német veszedelem kérdését. Mivel Németországnak 20 milliónál nagyobb a népessége, kétségtelen katonai fölényben volt Franciaország felett. A francia köztársaság leigázása maga után vonta volna a rémet egyeduralmat; úgy tehát kétségkívül a brit politika közel jövendő célja kizárólag ennek a leigázásnak a megakadályozása lehetett. Ehhez képest hallgatólagos megegyezés jött létre, hogy Anglia Franciaországot egy német betörés esetén nemcsak az északi-tengeri flottával támogatja, hanem katonai erősítéseket is küld a francia hadsereg segítségére. Mivel előrelátható volt, hogy a német támadás kényszerítő stratégiai okokból csakis Belgiumon keresztül lehetséges, figyelmeztették a belgákat, hogy ellentáilást követelnek tőlük és megígérték Anglia segítségét. Belgium védtelenül beékelve a két hatalmas ellenfél közé, nem tehetett mást, minthogy pontos részleteket kért a neki nyújtandó segítség mérvéről. Ezeket a részleieket, mint a partra szállítandó csapatok száma, a kihajózás időtartama stb. megállapították. A belgák végre azon reményüknek adtak kifejezést, hogy az idegen katonaság nem fog hívatlanul bevonulni az országukba. Erre tudomásukra adták, hogy Angolország a belga területet német betörés esetén még a belgák akarata ellenére is védeni fogja. Erre a belgák beletörődtek sorsukba.

Ezután az angol imperialisták nagy hévvel láttak hozzá az előkészületekhez. Lord Haldane, mint hadügyminiszter, Sir Douglas Haiggel együtt a brit hadsereg újjá alkotását vette a kezébe. Az általános védkötelezettség felállítása ez idő szerint ki volt zárva; ehhez az általános hangulat túlságosan a lustaság és jólét hatása alatt állt. De a partra szállítandó hadtestet megszervezték és feladataira kiképezték; territoriális hadsereget állítottak fel, az esetleges betörés felfogására, ha a flottavédelem nem volna elegendő. French tábornok, mint a belgiumi angol haderők leendő parancsnoka, utasítást kapott a flandriai terep tanulmányozására; tüzérségről gondoskodtak és óriási mennyiségű muníciót halmoztak fel a flotta részére.

Mindezen intézkedések eredménye az volt, hogy Anglia a háború kitörésekor, a kötelezettségeihez képest, az összes hadviselők közt a legjobban fel volt készülve a harcra. A programját széles alapon és akadálytalanul keresztülvitte.

A flotta legyőzhetetlen volt. A belgiumi segédcsapatokat nagyobb számban és rövidebb idő alatt, mint megígérte, áthajózta a csatornán anélkül, hogy egyetlen ember hiányzott volna. Ha a hibáktól és kudarcoktól eltekintünk és ha beismerjük, hogy a kötelezettségeink, melyeket magunkra vállaltunk és ehhez képest az előkészületeink is a valóságos kezességünk és felelősségünk mögött messze elmaradtak, mégis biztos tény, hogy Németország ellen nemcsak az irgalmatlan blokáddal harcoltunk. Mi legyőztük Németországot ravaszságban, előkészületben és vezetésben egyaránt. Mi fölötte álltunk a verekedésben, repülésben, gázharcban, tankharcban, szuronyharcban, bombaharcban! És végül szégyenletesebben térdre kényszerítettük, mint Fülöp, vagy Lajos, vagy Napóleon, vagy a brit oroszlán akármelyik más néhai ellensége. Lélegzetfojtó, csodás teljesítmény volt. Még Anglia maga sincs vele egészen tisztában. Talán csak száz év múlva fog eljönni a méltó történetíró, aki megtanítja a briteket arra, hogy mit vittek véghez.

Ha ezzel szemben tekintetbe vesszük a németek hatalmas katonai hírét, amely nagyrészt az 1871-iki könnyű és katonai és erkölcsi győzelmen alapszik a csődbejutott Bonapartizmus fölött és nagyrészt irodalmilag kísérletező német tisztek képzeletéből jött létre, úgy meg kell állapítanunk, hogy aránylag rosszul volt felkészülve és tehe