A szigetek

Fordította: Fodor Zsuzsa, a Műfordítók Egyesületének tagja

A fordító munkáját a Kunststiftung Nordrhein-Westfalen
és az Europäisches Übersetzer-Kollegium Straelen támogatta

Inger-Maria Mahlke

A szigetek

Geopen Könyvkiadó

2021

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Archipel by Inger-Maria Mahlke

Copyright © 2018 by Rowohlt Verlag GmbH, Reinek Bei Hamburg

All rights reserved

Hungarian translation © Fodor Zsuzsa, 2021

A magyar fordítást a Németország Külügyminisztériuma által alapított Goethe Intézet támogatta

(The translation of this work was supported by a grant from the Goethe-Institut which is founded by the German Ministry of Foreign Affairs)

Kiadja a Geopen Könyvkiadó, 2021

Felelős kiadó: Babucs Éva

Felelős szerkesztő: Győri László

Borító: Hrapka Tibor

Nyomdai előkészítés: Formula Stúdió

ISBN ISBN 978 963 516 083 9

www.geopen.hu

Geopen a Facebookon

Para mi abuela

Ya voy llegando a mi casa, donde muero y vivo yo.

Las paredes me conocen, pero los bienes de mi vida no.

(szokta mondani nagyanyám)

Asi es la vida, y no hay otra.

(ezt is szokta mondani)

A SZEREPLŐK

Ana Baute Marrero, született 1964-ben, politikusnő,
Felipe felesége, Rosa anyja.

Felipe Bernadotte González, született 1962-ben, klubtag, Ana férje, Rosa apja.

Rosa Bernadotte Baute, született 1994-ben, valami művészeti
dologgal foglalkozik.

Bernarda Marrero, született 1934-ben, Julio felesége, Ana anyja.

Julio Baute Ramos, született 1919-ben, Bernarda férje, Ana apja.

Francisca González Moore, született 1936-ban, Eliseo felesége, José Antonio és Felipe anyja.

Eliseo Bernadotte Borges, született 1921-ben, katona, Francisca férje, José Antonio és Felipe apja.

José Antonio Bernadotte González, kadét, született 1959-ben,
Felipe bátyja.

Merche Ruiz Pérez, született 1924-ben, háztartási alkalmazott, Mercedes és Eulalia anyja.

Mercedes Morales Ruiz, született 1951-ben, két lánygyermek anyja.

Eulalia Morales Ruiz, született 1957-ben, háztartási alkalmazott.

Adela Moore, más néven Ada, született 1913-ban,
Lorenzo felesége, Francisca anyja.

Lorenzo González González, született 1907-ben, lapkiadó,
Adela férje, Francisca apja.

Augusto Baute Gil, született 1889-ben, patikus, Olga férje,
Jorge és Julio apja.

Olga Ramos Díaz, született 1894-ben, Augusto felesége,
Jorge és Julio anyja.

Jorge Baute Ramos, született 1913-ban, medikus.

Sidney Fellows, született 1881-ben, az Elder,
Dempster & Company ügyvezető igazgatója.

2015

SAN BORONDÓN

A szépművészeti kör

2015. július 9-e van, tizennégy óra és két-három nyamvadt perc La Lagunában, a szigetek régi fővárosában, a levegő hőmérséklete 29,1 fok, tizenhét óra huszonhét perckor 31,3 fokkal eléri a legmagasabb nappali hőmérsékletet. Az égbolt tiszta, felhőtlen, olyan világoskék, hogy szinte már fehérnek hat.

A kiállítás megtekintése Ana ötlete. Felipe csak azért adja be a derekát, hogy nyugta legyen. Rosa csak azért adja be a derekát, hogy nyugta legyen. Két hete történt, Ana a pultnál ülve reggelizik, és a nemolyanfontos stósz leveleit bontogatja, ők ketten meg csak véletlenül tartózkodnak a konyhában. Rosa azért, mert nem tett elég édes sűrített tejet a kávéjába, Felipe pedig azért, mert ollót keres. Hogy mihez, azt nem árulja el.

Ana kézbe vesz egy borítékot, hangosan olvas: – Nyolcvanéves a Santa Cruz-i szürrealista konferencia. – Rosa a tejesüveg száját tanulmányozza, amelyen egy viszkózus, csak lassan duzzadó, fehér csepp gyűlik össze, de nem esik le.

Felipe úgy csukja be az evőeszközös fiókot, hogy benne minden összekoccan és csörömpöl, utána nagy csend támad, és Felipe Anára néz, hogy vajon haragszik-e. Ana felnyársal egy darab papaját, a szájába dugja, előveszi a lapot a borítékból, és újra felolvassa: – Nyolcvanéves a Santa Cruz-i szürrealista konferencia… Menjünk el – mondja.

Felipe némán kihúzza a következő fiókot, Rosa megrázza a palackot, hogy végre kifolyjon belőle a sűrített tej, és ő visszamehessen a szobájába a Survivor tizedik évadának ötödik vagy hatodik részét nézni. Jeff Probst, a műsorvezető éppen hívott egy mentőhelikoptert, mert az egyik résztvevőnek egy párviadalban – ki tudja előbb lelökni a másikat egy keskeny pallóról a vízbe – megsérült a válla.

Ana tovább olvas. – 1935-ben André Breton – bizonytalanul Rosára pillant, hogy jól ejtette-e ki a nevet –, a híres szürrealista is ellátogatott… – Művészeti kérdésekben Felipe az illetékes, én közigazgatási tanulmányokat folytattam, vezeti be Ana ritka megszólalásait a témában, és ha ezek ketten azt hiszik, nem veszi észre, milyen pillantásokat váltanak egymással, amikor Ana megemlíti, hogy valamit szépnek talál, akkor nagyon tévednek.

Rosa a kávéját kavargatja, a kanál hegyén lévő, gyorsan olvadó, fehér puklit figyeli, újból megkavarja a kávét, megkóstolja, azt kívánja, bárcsak végre csöndben maradna az anyja. Ha egyszerűen kimenne, abból veszekedés lenne, megvárja hát, míg Ana legalább nem pislant rá olvasás közben.

– …a szürrealisták konferenciájára a Santa Cruz de Tenerife-i szépművészeti körbe. Ezen esemény emlékére…

Rosa nekimegy Felipének, aki a mosogató előtt, a konyhakövön álló szemetesvödör mellett térdepel.

– Az ég szerelmére, az olló nem ott van – szakítja félbe önmagát Ana. Felipe utálja ezt a tónust, visszateszi a vödröt, van egy baromfivágó ollójuk, ez biztos. Eulalia szabadnapos. A dolgozószobája előtt, az előszobában a biztosítékszekrényhez vezető kábelek lógnak a falon, egy egész kötegnyi, a vékony kapocsszegek kicsúsztak a falból. Felipe az egyik szerszámosládában talált egy darab gumírozott drótot, abból akar levágni egy darabot, hogy legalább összefogja vele a vezetékeket.

Nekem ebből elegem van, hívok egy villanyszerelőt, fogja mondani Ana, amikor felfedezi, és Felipe órákig veszekedhet majd vele. A férfi feláll, háttal a mosogatónak támaszkodik, és úgy csinál, mintha rá figyelne.

– A művészeti akadémia hallgatói és a művészpalánták újraértelmezik a szürrealizmus klasszikusait. – Ana ismét az időközben már az ajtóban álló Rosára pillant.

Rosa megtorpan, bólint. Mi mást tehetne.

– Mi lenne, ha elmennénk együtt? Rosa már fél éve itt van, és még… – Ana szünetet tart, a megfelelő szavakat keresi, végül a – sehol sem voltunk együtt – mellett dönt. Felipe és Rosa beleegyezik, sietve távozik a konyhából.

Julio, el portero

Julio Baute először a tévét, aztán a ventilátort kapcsolja be, botját a portásfülke egész hátsó falát beborító polcnak támasztja, a széket olyan helyre húzza, ahonnan anélkül tudja nézni a Tour de France-t, hogy el kellene fordítania a fejét, és a ventilátor okozta huzattól megmerevedne a nyaka. Sapkáját a szék támlájára akasztja, és leül, mielőtt megnézné a monitoron, hogy odakint már megint karba font kézzel állnak-e, és türelmetlenül az órájukra pillogva bebocsátásra várnak-e. Szieszta van, az időpontok ki vannak írva egy táblára a csengő mellett.

Sík szakasz, alig két és fél perc előnyük van a szökevényeknek, a két franciának, egy hollandnak, és a negyedik sem spanyol. A boly közelebb jön, lassanként befogja őket, 47 kilométerrel a cél előtt, ebből sprintbefutó lesz. Julio Baute leveszi a hangot. Holnap kezdődnek végre a hegyi szakaszok, ő amúgy is a Vueltát szereti a legjobban.

Odakint két nő áll, egyikük konyhai kisegítő, most már elkésett a délutáni műszakból, a másik hozzátartozó. Julio Baute megnyomja a berregőt, később, estére majd egy új lakót is várnak. A lakó férfi lesz, erről Julio Baute szentül meg van győződve, de téved, mint azt másnap reggel kénytelen lesz megállapítani. Nőknek már tulajdonképpen nincs szabad hely az asilóban, az idősotthonban. Ők tovább élnek, és kevesebb ellenállást tanúsítanak.

Sor Mari Carmen reggel kinyitotta a látogatótermet, az egyik önkéntes a keskeny dohányzóasztalról kivitte a melegben és sötétben elhervadt régi papagájvirágot. A víz poshadt narancsszínű, az üveghez ragadt szárak láthatóan nyálkásak. A szaga még mindig ott terjeng a folyosón, amikor kitárul a bejárati ajtó, a huzat benyomja a portásfülkébe. Julio Baute még hallja, ahogy a belépők a háta mögött azt mondják, „köszönöm”, de nem fordul meg. A három szökevénynek még két perc, hét másodperc előnye van, 39 kilométerre a céltól.

Mellette az asztalon egy négyszögletes, majdnem negyven centi hosszú, fehér telefonkészülék. Baloldalt a kagyló, felül két gomb, amelyekből csak egyet használ, az barnára kopott az ujjától: az üzenetrögzítő. Megnyomja a gombot, nincs új üzenet. Alatta öt sorban hosszúkás világító diódák, mindegyik mellett átlátszó műanyag alatt egy kartontábla, a többségükön felirat sincs, és amelyiken van, azoknak a felénél nem stimmel a mellék.

Julio, el portero a telefonközpont. A csomópont. A zsilip a világba. Nélküle se be az asilóba, se ki onnan, hozzá futnak be a telefonálók, akik nem tudják a melléket, vagy nem tudnak elérni valakit.

Egy perc negyven, harminckilenc, az egyik szökevény megpróbál kitörni, a holland, a többiek rögtön utolérik.

A telefon mellett a hangosbemondó mikrofonja. Julio, a portás kétszer megismétel minden közleményt. „Sor Cipriana, kérem, fáradjon a női ebédlőbe. Sor Cipriana, kérem, fáradjon a női ebédlőbe.” Lassan és érthetően, a látogatók jót derülnek rajta. „Mint a repülőtéren”, hallja, amikor elhaladnak mellette. 95 éves, a hallása még jó. A térde nem, de az más lapra tartozik.

Julio Baute a csökkenő számokat figyeli a képernyő jobb szélén, egy perc húsz másodperc, még 32 kilométer, hallja a folyosón a tálalókocsikat, ahogy begurítják őket a tévészobákba. A monitoron senki, nyáron nyugalom van.

A legtöbb munkája december közepétől karácsonyon és szilveszteren át háromkirályok napjáig van, január elejéig. Esténként muzsikusok csengetnek be, a bejárat előtti lépcsőn kicsomagolják a hangszereiket, a tokokat berakják a portásfülkébe, hogy aztán jótékonykodásképpen lezavarjanak egy, két, három dalt az otthon lakóinak. Délutánonként családok jönnek gyerekekkel, hogy megnézzék a fizioterápia melletti teremben felállított jászolt. A beszállítók az itteni üzletek adományait hozzák, a főszezonban kell a hely a raktárakban. Julio Baute régen ugyanezt csinálta, a női szárnyban a válság óta használaton kívül lévő fodrászszalon néhány hajsütővasa még a Marrero Electrodomésticosból származik.

A pékségek aprósüteményeket küldenek, a mezőgazdasági termelőszövetkezetek zsákszámra krumplit, hagymát, gofiót, ládaszám paradicsomot, avokádót, papaját. A jótékonysági szervezetek válogatás nélkül tárgyi adományokkal tömött szatyrokat, a helyi vállalkozók saját termékeikből küldenek mintát, száz flakon testápoló krém, kétezer csomag mézes-mandulás turrón, három kartondoboz rózsaszínű plüss unikornis. És mindez az ő ajtaján jön át, halmokban áll a rámpa mellett a lépcsőfokokon, míg csak nem jön valaki a konyhából, vagy egy apáca néhány önkéntessel, hogy bevigyen mindent. Háromkirályok napján a szokásosnál több hozzátartozó, rossz lelkiismerettel, szatyraikban és zsákjaikban gyerekkori emlékekkel. Bőségesen vannak új önkéntesek, szilveszter, új kezdet, értelmes feladatot keresnek.

Ana már több mint egy hete nem járt itt, jut Julio Baute eszébe. Tegnapelőtt megállt egy lány a bejárat előtt, hasonlított Rosára, de biztos nem ő volt. Csak egy pillanatig látta a monitoron, és torzított a kép.

– Kávét? – kérdi az ajtóból Carmen, az egyik ápolónő. Julio, el portero bólint. Az ápolónő félig megtölt egy világospiros műanyag poharat a világosbarna folyadékkal, az asztalra teszi, és mellé helyez két rúdcukrot.

– Ki nyer? – Carmen a tévére mutat. A kamera a szökevényeket mutatja, még 42 másodpercük van.

– Ezek közül egyik sem – feleli Julio. Az ápolónő elneveti magát.

Amikor csöngetnek, Julio egy pillantást vet a monitorra, ezzel egy időben megnyomja a nyitógombot, az egyik önkéntes. Tulajdonképpen minden és mindenki előtt ki kell nyitnia, nincs más utasítás. Ő tulajdonképpen csak azért ül itt, hogy senki ne tudjon kimenni. A kávétól hirtelen mindenki felélénkül, kihúzza magát a foteljében és a mellette ülővel diskurál. A hangszőnyeg kicsúszik a folyosókra, egészen az ő fülkéjéig. Amint kiitták, és a műanyag poharak újra színes tornyokba rendezve összegyűlnek a zsúrkocsikon, a bejárati ajtóval szemben, a patióra, a belső udvarra néző ablakban megjelennek az első lakók. Olyan távol tartják magukat a portásfülkétől, amennyire csak lehetséges, és lesben állnak. Arra várnak, hogy Julio, el portero nem figyel oda, és kislisszolhatnak. De ő tudja, ki mehet ki egyedül sétálni, és ki nem, ez is az ő feladata: megőrizni az áttekintést.

A képernyőn látható nő nevetve belöki az ajtót. Két hölgy, a bottal járó Demetria és a papagájos Trini már a patio ablakában könyököl. – Hola chicas – hallja Julio az önkéntes hangját, meg hogy milyen csinosak ma mindketten. A hölgyek kuncognak, de Julio biztos benne, hogy a szemüket le sem veszik a becsukódó ajtó egyre szűkülő nyílásáról. Augusto ma késésben van, lesben állásban ő a legkitartóbb valamennyiük közt. Demetria a szélütése óta már csak dünnyögni tud.

A boly még mindig nem érte utol a szökevényeket, megint lelassult. Julio Baute fel akarja tekerni a hangot, de rossz gombhoz nyúl, a kép eltűnik, Menü, ez áll a képernyőn. Megnyomja a Kilépést. A Menü egyszerű. De az új távirányítón vannak olyan gombok, amelyek végeláthatatlan utazásra küldik őt a felvillanó ikonok és opciók dzsungelében, és mire sikerül visszajutnia a műsorához, amelyet meg akart nézni, az többnyire már véget ér.

A régi tévékészüléket, egy képcsöves Blaupunktot Julio Baute még otthonról hozta. Hatszor javította, míg már fehér keresztcsíkok villództak a képernyő alján, fel-alá vándorolva. A jelvevő fej, már nem kapott hozzá pótalkatrészt.

Az új tévé lapos, keskenyebb, mint a tenyere. A portásfülke hirtelen kétszer akkora lett, tréfálkozott Juana nővér a háromkirályok napjának reggelén, amikor az új tévé megjelent az ablak alatti asztalkán. Az adomány egy elektronikai szaküzlethálózattól jött, amelynek nevét Julio Baute még sosem hallotta. Az apácák izgatott félkört képeztek körülötte, árgus szemekkel figyelve arca minden rezdülését. Julio természetesen örült, amennyire csak tudott, de nem elég túláradóan, ezzel egész idő alatt tisztában volt, de amikor a végén külön-külön mindegyiküknek megszorongatta mindkét kezét, s az örömük miatt érzett meghatottságtól könnyek gyűltek a szemébe, mindenki elégedett volt.

Julio Baute megpróbálta kinyitni az újat, noha a burkolat szélén lévő matricán az áll, hogy ha az megsérül, elvész a garancia. A csavarok nagyon kicsik, 5 × 16 milliméteresek, keresztcsavarok, jól meg vannak húzva. A csavarhúzója megcsúszott, többször is, az antracitszínű műanyagból pici forgácsokat faragott le, karcolásokat hagyott hátra. Idővel Julio feladta. Azóta a tévé képernyője mögött egy kérdés vár rá: hogy vajon még képes lenne-e, vajon tudná-e, melyik alkatrésznek mi a funkciója, felismerné-e, értené-e. Hogy a drótok és tekercsek továbbra is maguktól összeállnak-e kapcsolási rajzzá.

A boltját még azelőtt eladta, hogy a gépek elkezdtek volna furcsákká válni, mielőtt belerágták volna magukat a számítógépek. Egy időben a rendfőnök asszony arról beszélt, hogy kicseréli a telefonkészüléket. A válság óta már nem került szóba. Megkönnyebbülésére, éjszaka, elalvás előtt megpróbálta elképzelni, milyen lenne más férfiakkal üldögélni a tévészobában, néha kimenni, elszívni egy cigarettát, napjában háromszor enni, délután kávé, az egyik ápolónővel táncolni, amikor a zenészek játszanak. Egy óvatlan pillanatban talán megfogni a nő fenekét.

Augusto dünnyög, felemeli a botját, a fizioterápia felől jön, a helye közvetlenül az ajtó előtt van, amelyet nem tud kinyitni – arra csak Julio, el portero képes –, a keze a kilincsen. Reggelenként és a csendes pihenő után Augusto egy darabig mindig nyomkodja, rángatja, aztán megnyugszik, és ha valaki kintről be akar jönni, lassan kell kinyitnia az ajtót, meg kell várnia, amíg Augusto apró lépésekkel hátrébb megy.

Tényleg sprintbefutó lesz, befogták a szökevényeket. Egy-egy versenyző még megpróbál kitörni, de csak néhány méteren sikerül, aztán újra elnyeli a boly. Egymás hegyén-hátán, a sprintercsapatok segítői elöl keskeny palacknyakat képezve gyorsítanak, kígyóznak, amikor egyszerre több támadó kilő, eltorzult arcok a tarka sisakok alatt, amelyek minden lyukat azonnal bezárnak. És ez így megy majd tovább, amíg be nem kanyarodnak valamelyik francia kisváros keskeny utcáiba, ekkor egy kis időre hektikussá válik, amikor a segítők előre pozicionálják a sprintereiket, és villámgyors fejetlenséggel már vége is.

A sprintbefutók ifjúsága korai magömléseire emlékeztetik. De holnap jönnek csak a Pireneusok, aztán az Alpok. Julio, el portero az órára néz, az új lakó lassan elkésik, félóra múlva kezdődik a rosario, a rózsafüzér, az időpontok ki vannak írva egy táblára a csengő mellett. Ő ugyan nem fog itt ülni és várni, ezt már ismeri. Néha cirkuszolnak, nem hajlandók eljönni a lakásukból: csak lábbal előre, önként nem megyek!

Mit csináljak?, sírnak később a rokonok a telefonban, mégsem kényszeríthetem, mit csináljak.

Vannak, akik alighogy beköltöznek, kicsomagolják a bőröndjüket, az apácák filctollal ráírják a számukat a címkére, a mosási útmutatóra, a gombsáv belső oldalára vagy a gallér alá, és máris elkezdenek sorvadni. Étkezésről étkezésre egyre vékonyabbak, a lágy domborulatok lelapulnak, újabbak türemkednek ki, de már nem lágyan ívelten, hanem éles kontúrokkal. A válluk a térdükhöz közelít, amelyet már nem tudnak kinyújtani, szöget alkot, melyben a fokok száma egyre csökken. Eleinte hetente, később naponta, egészen a kerekesszékig. Egy darabig stagnál, de az ülve eltöltött órák pusztítanak, az izomrostok egyre rövidülnek, egyre jobban közelítenek a 90 fokhoz, sőt alá is mennek, és akkor költözés föl, az első emeletre. Az ágyhoz kötöttekhez, az imát mormoló haldoklók, katéterek és vizeletgyűjtő palackok, a világos anyaggal bevont spanyolfalak közé, melyek mögött piros lámpák égnek az éjjeliszekrényeken, amikor a láb újra kiegyenesedik.

Vannak olyanok, akik berendezkednek. A hölgyeknek bajuszuk van, az urak arcán és állán fehéres borosta, közötte ráncos bőrszigetek terülnek el. Julio tizennyolc éve él az asilóban, kitűnően érzi magát. Azóta, hogy tizennyolc éve végérvényesen megmerevedett a térde, meniszkuszszakadás, amikor a cipője orra beakadt a szupermarket előtti lépcsőbe. Minden reggel elment a szupermarketba, minden reggel átemelte a cipője orrát a küszöbön, egy fél centiméterrel, nem többel. A reflexei működnek, a keze a teste elé lendült, felfogta a zuhanást. Csak a jobb térdkalácsa és a sípcsontja közötti bemélyedés csapódott neki a padlóba beágyazott fémsínnek. Annyira fájt, hogy taxit kellett hívnia a két háztömbnyi távolságra lévő lakásáig.

A sofőrnek a liftbe is be kellett segítenie, odafent Julio leült a földre. A karjával és az ép lábával tolta előre magát a lakása ajtajáig, a lábtörlőre, az emelet többi lakásának kémlelőnyílására szegezve a tekintetét. Egyik sem sötétedett el, Julio megkönnyebbült.

Miért nem hívtál segítséget?, hányta a szemére később Ana. A térde másnap reggelre megdagadt, éjszaka jeges tömlőkkel hűtötte, csak pirkadatkor sikerült elszenderednie. Miután sikerült egy kávét főznie, hívta a mentőket. A kanapén várta meg, tudta, hogy ez az utolsó kávé, amelyet otthon iszik.

Ana azt szerette volna, ha hozzájuk költözik. Eulalia a gondját viselheti, mondta. Ha túl megterhelő neki, felveszünk még valakit. Egyedül az ő, Julio Baute döntése volt, hogy az asilóba költözik. Az egyházat megveti, de az apácákat kedveli.

Változatlan, mondja az orvos minden negyedéves kontrollnál, az értékek változatlanok.

Elalvás előtt Julio még mindig végigveszi a listáját: néha kényszeríti magát, többnyire nem jut túl az ötödszörön, addigra megint minden elernyed anélkül, hogy történt volna valami. Az ötödször Luisa, az alkalmazottja, Gil felesége.

Rosa elhatározza, hogy vesz egy táskát

A táborban már sötét van. A résztvevők megeszik a maradék rizst, szétteregetik a ruháikat a menedék padlóját képező bambuszrudakon. A kamerák éjszakai üzemmódra kapcsolnak, a kép kékesszürkére vált, néhányan aludni térnek, a többiek a tűz körül ülnek, elhangzanak utolsó üzeneteik. Semmi sem ért véget, én csak most kezdem, mondja a szőke lány, akit valószínűleg következőként fognak kiszavazni. A sötétben az arca pont olyan színű, mint a haja, a szeme, a pupillája és az írisze egyformán fekete. Vágás az éjszakai égboltra, gyorsított felvétel, a felhők tolongó árnyai, vándorló fénypontok, lassan elhalványodnak. Vágás az öbölre, a dagály felzabálja a sziklákat, az ég rózsaszínű, a napkorong emelkedik, voilà, nappal. Egészen könnyedén.

Rosa a combján érzi a felhúzott lábának támasztott tablet melegségét. A tablet alsó széle nyomja a bőrt a csípőcsontjai között, nyomja a hólyagját, pisilnie kell. Egy pillanatra leveszi a fejhallgatót, fülel. A kefe még mindig súrol. Eulalia még mindig a fürdőszobában van. Rosa verejtékezik, nyirkos csíkok a tablet hátoldalán, Rosa beletörli az ágyneműbe. Nem sokáig bírja visszatartani.

A résztvevők felébrednek, a nők úszni mennek, aztán veszekednek, ki a felelős azért, hogy kialudt a tűz. Vágás, a kamera végigsvenkel az öblön, felcsendül a viadalt jelző dallam. Azonnal el is hallgat, a kép kimerevedik, a fürdőszobából beszűrődő zajok egyre hangosabbak, Rosa fejhallgatója alig tompítja őket. A folyamatjelző karika forog, a stream megakadt. A műsorvezető mozdulatlanul áll, kitárt karral, tágra nyílt szemmel, mintha azt akarná mondani, hogy ő sem tudja, mi van.

Rosa újra betölti az oldalt, a fürdőszobából koccanás, mint amikor üveget tesznek le egy kemény felszínre. Eulaliának napról napra tovább tart a takarítás. Rosa megkeresi azt a helyet a videón, amelyet utoljára látott. A vízbe cölöpöket állítottak, azokon állnak a versenyzők, talpukat a fa felső végébe jobbról és balról vágott két keskeny vájatba szorítva. Aki utolsóként esik bele a vízbe, nyer a csapatának egy zsinórból, horogból, hálóból és egy bambuszdárdából álló horgászfelszerelést. Még két csapat van, ha már csak tíz résztvevő marad, mindenki mindenki ellen fog küzdeni. Amanda az utolsó előtti, aki beleugrik a tengerbe.

Isteni a víz, írja Rosa, kellemes, üdítő. Telefonját továbbra is a kezében tartja, a résztvevők visszatérnek a táborba, de nem fognak halat. Két esélyes, három esélyes, négy, nincs válasz. És Madridból senki.

A végén kiszavazzák a szőke nőt, előzetes a következő részből.

Amikor Rosa februárban, közvetlenül a leszállás után, a csomagjaira várva kikapcsolja a repülő üzemmódot: percekig tartó, megnyugtató vibrálás. A kijelző még világít, amikor a futószalagon megindul felé az első bőrönd, már nincs készenléti állapotban. Kezében tartja, nézi, ahogy egyre több fehér hasáb jön értesítésekkel, a számok egyre nagyobbak. Begyűjti a poggyászt. Miközben a második bőröndöt is leveszi a szalagról, gondolkozik, kit hívjon fel. És hogy egyáltalán felhívjon-e valakit. Ana nem fogja felvenni, ki van kapcsolva vagy le van némítva, Felipe alighanem a klubban van, 18 óra 39, nem valószínű, hogy még képes lenne vezetni. Nem felhívni senkit, beülni egy taxiba, becsöngetni a kapun, a járdára letett bőröndök mellett állva. Szokványos filmjelenet: a szereplő kudarcot vall, kudarcot vall a nagyvárosban, visszapottyan a földre, haza, a gyerekszobába. És amikor kinyílik a kapu: Eulalia. És: miért és hogyhogy és hogy képzeled? Ha pedig nem nyílik ki: várakozás a járdán, még mindig szokványos filmjelenet, Rosa összetöpörödve a járdaszegélyen, jobbról-balról bőrönd tornyosul. És: minden szomszéd látott, ez lesz az első, amit Ana mond.

Felipe felveszi, az első csengetés után.

– Az őseid üdvözölnek. – Szünet. – Morituri te salutant – fűzi hozzá.

– A repülőtéren vagyok.

– Tudod, mit jelent, hogy morituri te…

– Nem – szakítja félbe az apját. – Igen, tudom.

Egy pillanatig csend van.

– A madridi repülőtéren?

– Nem. – A szállítószalag megáll, az utolsó utastársak a vám felé tolják poggyászkocsijukat. A repülő félig üres volt, épp véget ért a karnevál, Rosa egyedül ült egy széksorban.

– Húsvét van?

– Nincs.

– Anyád tudja…?

– Nem. Los Rodeos, épp most kaptam meg a csomagjaimat.

– Nem tudok vezetni.

– Megtennéd, hogy felhívod nekem a mamát? Ősök és morituri nélkül?

Hat fehér hasáb a kijelzőn, szöveges üzenetek, fényképek, videók, amelyeket Rosa még nem néz meg, sem az érkezési csarnokban, várakozás közben, sem az autó hátsó ülésén, miközben mindenki hallgat, és Rosa biztos benne, hogy Felipe is szívesebben bámulna a telefonjára, mint ki az oldalsó ablakon. Rosa a hüvelykujjával lehúzza az értesítősávot, újra és újra elolvassa a push-értesítéseket, elégedetten figyeli a növekvő számokat, tíz, tizenegy, tizenkét chatértesítés, tizennyolc instagram, tizenegy twitter, két mail a légitársaságtól, Kérem, értékelje, mennyire volt elégedett légitársaságunk szolgáltatásaival.

A híreket majd később, amikor nagyon rossz lesz, egyedül a szobájában. Rosa tartogatja őket, mint vacsoránál a tányérja szélén a sült krumplit. Szorosan markolja a telefonját az azt követő „Csak beszélni szeretnénk veled” közben. Meg „Legalább valami magyarázatot adj!” És: „Most mihez akarsz kezdeni?” Nem meri a hüvelykujjával lehúzni az értesítősávot, megnézni a számokat, csak szorosan markolja a telefont. Mindjárt, gondolja, mindjárt. A szobájában, ahol az agya elkezdi megválaszolni a kérdéseket – nem és nem és semmit –, még miközben felkapcsolja a villanyt és az ágyra veti magát.

Amikor befejezi az olvasást és felpillant, Rosának eszébe jut, hogy megfeledkezett a hangyákról. Madridban csak akkor jönnek a legyek, ha túl sokáig áll a mosatlan edény, szúnyogok csak ritkán, éjszaka, a csótányok kicsik és nincs szárnyuk. Itt azonban folyton rohamoznak a rovarok, mindenhová behatolnak, itt az ember csak kicsikart mindent, mindent csak kicsikart a természettől.

A mennyezeti lámpa ég, Rosa ablaka résnyire nyitva, azon keresztül jutnak be a szobába. A huzat besodorja őket, az ablakkeret lepattogzott lakkján másznak, támolyognak, hormigas voladoras, szárnyas hangyák, kis, sötét vonalak. Amelyek most a lámpa körül keringenek, a mennyezeten ülnek, apró, sötét vonalak, a legsűrűbben az ablaknál, a libbenő függöny krémszínű anyagán.

Másnap reggel pillekönnyen és világosszürkén a járólapon hevernek, amikor Rosa leteszi melléjük a lábát a padlóra, felkavarodnak, ráragadnak a talpán lévő bőrkeményedésre.

Végre csönd van a fürdőszobában. Rosa feláll, kinyitja az ajtót. A krémestégelyei, rúzsai, szemceruzái összevissza, a körömlakküvegcséi és a szappantartó már nem rendben sorjáznak a vörösen erezett márványlapon, ahol takarítás után szépen sorakozniuk kellene, hanem a mosdóban hevernek. Csöpög rájuk a víz.

Tizennégy és fél évad, 23 rész, egyenként szűk 45 perc hosszúak. Rosa a vécén ülve számolja ki a telefonján. Valamivel több, mint 250 órát nézte a Survivort, amióta itthon van. Viccen kívül. Összesen 23 évad van. Még 146,625 óra vár rá, valahogy megnyugtató ez a szám.

Rosa lehúzza a vécét, két kézzel kilapátolja a kozmetikumokat a mosdóból, nincs kedve elrakni a tégelyeket, üvegcséket, ajakírokat. Ujjával követi a márványlap repedését, mely a csaptelepig fut, ahol a kő rozsdabarnára színeződött. Fülel. A konyhában edények koccannak egymáshoz.

A Rosa visszaérkezése utáni egyik első reggelen Eulalia, mielőtt kitakarítaná a fürdőszobát, sarkig tárja a Rosa szobájába nyíló ajtót. Hogy kiszellőzzön, jelenti ki. Rosa az ágyon fekszik, nézi, ahogy Eulalia fehér, eldobható kesztyűt húz az ujjaira, felhajtja a vécéülőkét és a fejét csóválja. Végül a tabletjével elmenekül a nappaliba, a kanapéra, később a dolgozószobába, az évek során felhalmozódott tanulmánykupacok közé. Azóta Rosa megpróbálja észben tartani, hogy mindig zárva kell tartania az ajtót.

Felveszi a tornacipőjét. Amikor a nappaliban elhúzza a függönyt, kinyitja a teraszajtót, a nagy fényben le kell hunynia a szemét, száraz meleg hömpölyög el mellette. A kertet körülvevő kőfalon túl, ahol az út vezet, vibrál a levegő. A kőlapok között rácsalakzatban lábszárközépig érő fűszálak, Rosa ügyel, hogy ne lépjen rájuk. Még csak ne is súrolja őket, úgy csiklandozzák a bőrét, mint a véletlenül hozzáérő rovarok. Egy sáv megsárgult fű veszi körül a teraszt, mögötte a dudva következik. Csípőig ér, ahol letörtek a szárak, túlnyomó részben már barnás, élesre száradt a tetejük, fehér csíkokat karcolnak az ember combjába. Rosa tesz néhány lépést, és megáll, többször toppant, megvárja, amíg a gyíkok abbahagyják a neszezést. Apró fekete magok tapadnak a pólójára, amor seco a nevük, ami száraz szerelmet jelent, a hajába is belegabalyodnak. A nagyobb növényekre fürtökben tapadnak a kifakult csigaházak, mind üres, a legtöbb tele van apró lyukakkal.

Rosának ügyelnie kell, hová lép, a bozót alatt húzódik az ágyások szegélye, barázdák lappanganak, amelyeket tíz év alatt sem tudott elmosni az eső. Rosa kilencéves volt, amikor apja befejezte munkáját az egyetemen. Mostantól egyszerű paraszt, nem más, szokta mondogatni.

Krumplitermesztéssel próbálkozott. Hosszú, domború csíkokban halmozta fel a földet, a sorok közt mély barázdákat hagyott. A krumpli üveggolyónyi méretű és fekete lett, belül nagyon sárga, rágáskor édeskésnek és ragacsosnak bizonyult. Ana a nagy részét kidobta, titokban. A zöldség elnyűtt, deformált, foltos volt, mélyen belevésődött sebhelyekkel, a héja összefonnyadt, összekaristolta a szerszám, amellyel Felipe kiszedte a földből. Egyszer, amikor Rosa hazajött az iskolából, elő akart venni egy ivójoghurtot, de a hűtőszekrény tele volt bubangó tökkel, minden egyes polca, az ajtón lévő rekeszek is. Egy hét elteltével saláta lesz belőle.

Egy időszak, így nevezte az anyja. – Elmúlik – mondta, és a zöldséget odaadta Eulaliának.

A madridi főiskolán Rosa az első szemeszterben megpróbálta feldolgozni egy projektben. Installáció, munkacím: Mi maradt az apámból. A megvalósításba belebukott. Fotó, dokumentum, nem találta elég érdekesnek, videó, majdnem mindenki azt csinált. Hiperrealizmus. Rosa ágyásokat akart kialakítani a kiállítócsarnokban, hogy aztán hagyja elgazosodni. A szigetről akart földet, magokat, csigákat hozni, rovarokat. A mennyezeten nagy fényerejű lámpák helyettesítették volna a napot, és ha Rosa megkéri, Felipe valószínűleg fizette volna az egészet. De nem kérte meg.

A tyúkólat elnyelte a murvafürt, tekervényes indáival, centiméternyi tüskéivel egymásba akaszkodva, parányi tapadókorongjaival erősen kapaszkodik a száraz malteron. Az ajtón van egy ablak, amelyre zöldre festett szúnyogháló van kifeszítve. A murvafürt ágai szétfeszítették a háló finom szemeit, nyílásokat vágtak rajta, amelyeken keresztüljutva a viskó belsejét is benőtték.

Rosa undorodott a kakastól, a tyúkokat nem foghatta meg a betegségek és férgek miatt. Az anyja ragaszkodott hozzá, hogy Felipe kerítse el őket. Rosa nézte, ahogy az apja a kerítést építette, lécekből, melyeket ferdén és csálén két oszlop közé szögezett, a hüvelykujján lilára kalapált körömmel, és napsütötte tarkóval, amelyről Rosa este lehúzhatta a hámló bőrt.

Végül Manchita vitte el a tyúkokat. Az egyik megpróbált elmenekülni a kerítésen át, de Manchita, a szomszédasszony terrier szukája röptében belevájta a fogát és felszakította a hasát. A sárgás, nyálkás, összecsomósodott csirketáp kiborult Rosa lába elé, a földre. Erre Felipe kölcsönvett egy légpuskát, gyakorlásképpen lyukakat lőtt az agavék húsos levelébe. Napokon át lesben állt, végül szabadon engedte a tyúkokat, hogy odacsalja velük Manchitát. De ő éjjel jött, amikor mindenki aludt. Rosa még emlékszik, Ana mennyire megkönnyebbült, amikor Felipe feladta, hogy egyszerű paraszt legyen, semmi más, és elkezdett délutánonként a klubba járni.

Rosa, még mielőtt kinyitná a teraszajtót, már hallja a porszívót. Eulalia a nappaliban van. Felporszívózza a föntről, a falon levő nyirkos foltból lepergett mészdarabkákat a karosszék kárpitjáról, mely karosszék anyja utolsó fekete bőrbevonatú kísérlete, hogy berendezze a házat.

– Vigyázat – mondja Eulalia a vöröses rögökre mutatva, melyek a cipője talpától rombuszokká lapítva Rosa mögött a terasz járólapján hevernek. Rosa leveszi a tornacipőjét, beviszi a szobájába. Madridban nem vallhatta be, hogy nem kedveli Eulaliát. Ha valaki nem hátrányos helyzetű, az legalább szeresse a cselédséget, így fogalmazta meg Marisának.

Rosának nincs kedve zuhanyozni, még Survivort nézni sincs kedve. Túl meleg van mindenhez, hazamegyek, írja.

Melyik strandon vagy? Razazulban, de algás. Marisa válasza azonnal megjelenik, Rosa az ágyra dobja a telefont. Csak egyetlen érintés, a kezének, nem, egy ujjának egyetlen aprócska mozdulata, ahogy egy pillanatra megáll, egy pillanatra megérinti a kijelzőt, küldés, nem több. Ha Rosa, miközben megfordul, nem ütközik neki a komódnak, és a táska nem esik le Rosa meztelen lábára, valószínűleg válaszolna Marisának és találkozna vele.

A táska négyzet alakú, műanyag, fehér, felül cipzáras. Az alsó szélén New York fekete sziluettje, a World Trade Center tornyaival. A 80-as vagy a 90-es évekből származhat, a műanyag már több helyen lepattogzott, kilátszik alóla a piszkosszürke anyag.

Rosa tegnapelőtt még biztos volt benne, hogy nem fog új táskát vásárolni. Mászkált egy kicsit, zenét hallgatott, amikor hirtelen a járdát eltorlaszolta előtte egy fehér hajú nő. Előregörnyedve állt, alkarjával egy kerekes járókeretre támaszkodva. Rosa kénytelen volt lelépni az úttestre.

– Chica – kiáltja a nő, kislány, elég hangosan ahhoz, hogy Rosa a fejhallgató ellenére is meghallja. És amikor Rosa felé fordul: – Segíts nekem! – Nem kérve, nem, nagyon határozottan, utasítva. Rosa megáll. A nő sötét napszemüveget visel, oldalt elválasztott, sűrű fehér haja bubifazonra vágva.

– Segíts – ismétli meg.

– Miben? – Rosa egy lépést tesz felé.

A nő rámutatott a járássegítő eszköz rúdjára erősített szatyorra. – Hozd!

Rosa a nő mellett lépdel az utcán, némán. Az egyik kerék halkan nyikorog.

– Állj – szólal meg váratlanul a nő –, itt lakom. – Egy nagy fakapu két nyitott szárnya közti sötétségre mutatott.

Rosa pontosan tudja, hol vannak. Az irgalmas nővérek menedékhelye bajba jutott időseknek, áll fekete betűkkel egy fehér kőlapon a bejárat fölött.

– Én itt elbúcsúzom. – Rosa nem akar a kamera kis szeme előtt állni és várni, ha meg bemegy, a portás legfeljebb a kezét emeli fel, az arcát a tévé felé fordítja, amikor ő egy puszit nyom fehéres borostáira.

– Chica – mondja a nő –, egyedül nem tudok felmenni. – A bordó kőből épült rámpára mutat. Egyenletes távolságban érdes csíkok vannak belecsiszolva, nehogy valaki megcsússzon, jobbról-balról korlát, nehogy valaki elessen.

A rámpa mellett három lépcsőfok vezet egy pihenőhöz, ott a csengő, egy kis rézgomb, közvetlenül a kamera alatt a falba süllyesztve. Egy falmélyedésben Krisztus lóg, a lábánál ott ül a baba, még mindig szőke, a frufruja kikandikál fekete-fehér fityulája alól. Apácaruhát visel, még a hosszú lánccal az övére erősített kereszt sem hiányzik. Gyerekkorában Rosa, jól emlékszik még rá, itt mindig fáradt volt és haza akart menni, sírógörcsöket kapott, mert meg akarta fogni a babát. Nem sokszor jártak itt. Rosával a portás csak egyszer beszélt, csak egyszer beszélgetett úgy igazán. – A képzőművészetire? – kérdezte. – Minek? – Rosának el kellett búcsúznia tőle, mielőtt Madridba költözött volna. Ana ragaszkodott hozzá. – Hogy hallassam a hangomat – vagy valami hasonló marhaságot válaszolt Rosa. – Mit tudsz te mondani? – felelte a portás. – A nagypapa miért gyűlöl minket? – kérdezte egyszer Rosa. – A nagypapa nem gyűlöl minket. – Ana hangja szigorú.

– Gyerünk! – A nő már a rámpánál áll, egyik keze a korláton, a járássegítő eszközt egy kicsit feljebb tolta, a fogantyúja jobbról és balról a hasának támasztva, hogy ne guruljon vissza. – Menj előre – mondja a nő, és egy kicsit félrehajol, hogy Rosa el tudjon haladni mellette.

– Nesze, fogd meg! – Rosa nem érti. – A tacatacát – mondja a nő, és állával a kerekes járássegítő eszközre bök –, én belekapaszkodom, te meg húzod. – Így aztán Rosa háttal előre megy felfelé a feljárón, keze erősen markolja a szerkezetet, szeme a kamera optikáján.

Rosa megnyomja a csengőt, egyik kezét az ajtó gombjára teszi, hogy ki tudja nyitni, amint berregni kezd. Oldalra néz, biztos benne, hogy a portás most látja. De továbbra is csönd van.

– Hány óra van? – kérdezi mögötte a nő.

Rosa előveszi a mobilját. – Mindjárt öt – mondja, újra becsenget.

– Hagyd csak, ötig rosario, ilyenkor szünetet tart az a lusta fráter. A templomba sem megy el a többiekkel, lustán elterpeszkedik a kávéautomata mellett a fotelben. És ilyenkor senki sem jut se be, se ki.

– Sajnálom – mondja Rosa –, de most már mennem kell.

– Várj! – A nő már ki is nyitotta a cipzárt a táskáján, barna, Louis Vuitton, és olyan nem ócskán elnyűtt, hogy alighanem valódi.

– Nem szükséges. – Rosának nem kell pénz.

– Várj! – mondja újból a nő, és Rosa ott marad, maga sem tudja, hogy miért.

– Tessék! – A nő kézbe veszi a táskát, piszkos fehér, fekete sziluett, World Trade Center.

– Szükségem van egy ilyen táskára – mondja –, pontosan ekkorára. Cipzárasra, ez itt tönkrement, látod. – Föltépi, visszacsukja, föltépi, visszacsukja, a fogak már több helyen nem kapaszkodnak egymásba. – Ez már hasznavehetetlen, megmondod, mennyibe került, és kifizetem neked.

– Jó – mondja Rosa. – Rendben – mondja, és maga sem hiszi el. – Viszontlátásra!

– Egy pillanat – mondja a nő, amikor Rosa indulni készül. – Ezt vidd magaddal mintának, ugyanilyet szeretnék, ebben a méretben, cipzárasat. – Odanyújtja neki a táskát, Rosa elveszi, miközben megszólalnak a harangok. A rosario véget ért.

Rosa biztos volt benne, hogy nem fog táskát vásárolni, megtartja a régit, nagyszerű darab, már csak a tornyok miatt is. De aztán nekimegy a komódnak, a táska a meztelen lábán landol, hideg és sima, és Rosa felveszi. Egy darabig csak áll a szobában, a kezében tartja a táskát, és arra gondol, hogy itt állsz a szobádban, és egyszerűen csak egy táskát tartasz a kezedben. Mozdulj már meg, az istenit! Végül leteszi a táskát az ágyra, jó kontraszt a piros lepedőn, fogja a telefonját, lefényképezi.

Terv mára: karmapontokat gyűjteni, írja.

Felveszi a szandálját, dezodort permetez a hóna alá, és amikor újra megnézi, Aki azt kérdezi, igen, tényleg, Aki Madridból: A táskában?

Harminckét perccel később Rosa az Avenida de la Trinidadon lévő XXL-bolt pénztára előtt álló sor végén várakozik. A kezében egy műanyag táska, rózsa- és krémszínű, virágos, ugyanakkora, mint a tornyos, 3,99 €, a másikban a hitelkártyája.

Odakint, a kirakat előtt nagy tömeg, az Avenida de la Trinidad vége összeszűkül, Santa Cruz felől négy sávon fut be az út La Laguna óvárosába, egy ütőér, amely hirtelen finom erekké ágazódik szét, és hajszálerek sokaságába torkollik. Középen a kápolna, jobbra és balra tőle a Calle Herradores és a Calle Carrera, mindkettő sétálóutca. A sarokházakban háztartási boltok, amelyek mindig is ott voltak, a Marks & Spencer-outlet pedig a nagyapja egykori elektronikai boltja helyén. Előtte a villamos végállomása, a színes kis kocsik ötperces időközönként utasokat lövellnek ki a járdára az árkádok alatt, a cigarettázó Once-sorsjegyárusok közé, akik összecsukható székükön üldögélnek együtt, és szakadatlanul a számaikat kiáltozzák a narancsszínű, barna, zöld zsákruhát viselő, napszőkítette, barnára sült német, svéd, holland hippi ékszerárusok mellett, akiknél ezüstgyűrűk és valahogy bőrszíjakba belefont kagylók hevernek a hasuk előtt a bársonybevonatú kirakópulton.

Az XXL-üzletben nem működik rendesen a légkondi. Izzadságcsíkok a krémszínű műanyagon Rosa kezében. Előtte még mindig két vásárló, Rosa a Hello Kitty-polcot nézegeti a pénztár mellett, tolltartók, ceruzák, legszívesebben egyenként kézbe venné őket, talán vehetne egy csomag At the beach radírgumit. Kitty piros fürdőruhában, szivárványszínű napernyővel, egy rózsaszínű vödör és három világoskék kagyló. Kiposztolhatatlan.

A Hello Kitty-vel kezdődött. Az óvodában megértette, hogy másoknak nehezen megy. Csak rajzold le, amit látsz, mondja Rosa, míg Marisa minden alkalommal bele nem csíp. Az iskolában három percre sincs szüksége egy Hello Kittyhez. Lufikkal, piros vagy rózsaszínű szalagokkal, fagylalttal a kezében, minitorta gyertyával. A szünetben egy asztalnál ül a büfében, az évfolyamára járó lányok sorban állnak, és egyik a másik után mondja, hogy mit rajzoljon neki. Lécci, lécci. Sokszor összevesznek a sorrenden, mert az utolsóknak a következő szünetig kell várniuk, amíg megkapják a rajzukat. Marisa mindig az első.

– A képzőművészetire – feleli Rosa határozottan tizenöt, tizenhat, tizenhét éves korában, ha megkérdezik, hová szeretne majd menni tanulni. Eltökélten, anélkül, hogy zavarba jönne vagy kétségek gyötörnék, sokszor bólintással ad nyomatékot a szónak. Még a legszkeptikusabb barátok is – és az anyja barátai ugyancsak szkeptikusak voltak – kijelentették végül: meggyőződésük szerint Rosa arra hivatott, hogy művész legyen.

Háromkirályok napjára Ana és Felipe éveken át képes albumokat ajándékozott neki, csak éppen nem a megfelelőket, mint azt Madridban Rosa megállapítja. Picasso, Miró, Matisse, Modern festészet, Pop-art, Warhol, Keith Haring, Lichtenstein: hatvanéveseknek való poszterképek.

Kétségbeejtő, mondaná Rosa, ha megkérdeznék, milyen volt Madridban, mindenki kétségbe volt esve. Minden volt már, minden fel lett dolgozva, semmi sem különös már, arról nem is beszélve, hogy a különös kategóriája amúgy sem működőképes. Mindenki kétségbe volt esve, és csak önmaga keresésével volt elfoglalva. Ez az önmaga mindenkinél hatalmasra nőtt, mintha csak arra vártak volna, hogy nagyítóval, nem is, inkább egy mikroszkóp lencséjén keresztül vizsgálhassák önmagukat. Hatalmasan és a közepén rögzítve, két leszorító pánttal jobbról és balról, nehogy elmozduljon valami, semmi más ne kerüljön a látómezőbe. Látom, gondolom, úgy találom, bennem, általam, a banális szó megszűnik létezni. Túl hasonló, nem másmilyen, nem elég, a legtöbben csak ennyit találnak, és félelmet, sok-sok félelmet. Mi lehetséges még, ha minden lehetséges?

Rosa mobilja vibrálni kezd. Felipe, sms.

Gyere értem, nem tudok vezetni, írja.

Hová? feleli Rosa.

Anyád azt akarja, hogy menjünk el a szürrealistákra.

Nincs kedvem, Rosa már bepötyögte, amikor eszébe jut, hogy erről írhatna. Nena, a madridi lakótársa összepisilte magát a röhögéstől, amikor azokról a kiállításokról mesélt neki – Rosa mindig macskakörmöt rajzol ujjaival a levegőbe, valahányszor kimondja ezt a szót –, amelyeket Santa Cruzban nézett meg a szüleivel gyerekkorában.

Ha te nem mész, én sem megyek, írja Felipe. Kifogást keres. Rosa törli a betűket. Fél nyolcra érted megyek, pötyögi be helyette.

Az utolsó konkvisztádor

Felipe Bernadotte nem ül, hanem elterül a fotelében. Bézs nadrágot visel és lazacszínű pólóinget, melynek gallérsávja belül helyenként már kikopott, de erről csak a házvezetőnője tud. Egyik kinyújtott lábát átveti a másikon, csupasz karja a karfán nyugszik. Bőre és a fotel bőrbevonata között gyűlik a verejték, ő időnként felemeli a csuklóját, hogy a légkondi kihűtse alatta a tócsát.

Felipe Bernadotte ötvenhárom éves, és semmi dolga. Az egyetlen feladata, hogy megőrizze józanságát, ma már nem teljesülhet. Felipe a csípőmagasságig érő faburkolat fölött lévő órára pillant, kettő múlt, egyedül van a könyvtárban. A többi vendég a dohányzószobában, ahol nem szabad dohányozni, csak beszélgetni, normál hangerővel, kiáltozás és túl harsány nevetés nélkül, ez áll a klub szabályzatában.

Egy csepp végigfolyik a kezén, a whiskyspohárról lecsapódó pára, Felipe leteszi maga mellé a kisasztalra. Nyirkos ujjbegyével jobbról-balról megérinti a halántékát, lehunyja a szemét, a két hűvös pontra koncentrál, érzi, ahogy lassan elpárolog a víz. A légkondi úgy berreg, mint egy kisautó motorja, idegesítően egyhangúan, és ahhoz nem elég halkan, hogy a hang időnként ne rágja be magát az ember tudatába, ne lépje át a megszokás küszöbét.

Felipe csak akkor nyitja ki újra a szemét, amikor valami zajt hall a közelből. Porcelán koccan porcelánhoz. Jobbra tőle, az ablak alatt egy kecses kétszemélyes kanapé áll, amelyet két kék-fehér csíkos selyemkárpittal bevont szék fog közre. Egy pincér oda gyűjti össze a dohányzóasztalon hagyott kávéscsészéket.

Felipe egy pillanatra késztetést érez, hogy egyenesen felüljön, hogy ellenőrizze, rendben van-e a ruházata, és letörölje az arcát. A pincér nem néz rá, szándékosan nem néz rá, dönti el Felipe. A pincérnek őszülő halántéka van, mielőtt távozna, szorgosan megigazítja az ülőgarnitúrát. Felipe felemeli a poharát, kicsit megrázza, hogy a benne maradt jégkockák összekoccanjanak. A pincér ránéz, de nem bólint, más jelét sem adja, hogy megértette volna.

– Még egyet – mondja Felipe.

– Biztos?

Felipe nem emlékszik, hogy valaha látta volna. Nem válaszol, csak újra felemeli és megrázza a poharát, a pincér szó nélkül kimegy.

A klub tagjainak többségét Felipe gyerekkora óta ismeri, olykor egyik vagy másik odaül hozzá. A látogatóknak lopva és fojtott hangon intézményként mutatják be, az ott, a whiskyspoharával Felipe Bernadotte, az utolsó konkvisztádor. Ha az ember elég nagy vagyon birtokában van, mindenki abból indul ki, hogy csak tett érte valamit, hogy valamiben bizonyára kitűnt, csak esetleg oly könnyedén és minden fölösleges lárma nélkül, hogy egy kívülálló fel sem bírja fogni. Felipe otthon még a borítékokat sem maga bontja fel, ezt Ana irodája intézi. Legalábbis egyelőre, mert Ana épp a múlt héten jelezte, hogy a jövőben ezt talán másképp kellene intézniük. Felipe dacolva a józan ész parancsával megint belekortyol a poharába, bár abban már csak olvadt jég van, arcát az ajtó felé fordítja. A folyosón nem látni senkit, ez az idióta nagyon ráér.

Csöngethetne. De ahhoz fel kellene állnia, a csengő a kandalló és az ajtó között van, a faburkolatba süllyesztve. Talán ha egy kicsit még lejjebb csúszik, aztán egy kicsit még lejjebb, hogy már majdnem fekszik, már csak a nyaka és a feje van függőlegesen, és ha most kinyújtja a lábát, és nem veszíti el az egyensúlyát, talán, ha még nyújtózik egy kicsit, a cipője orrával eléri a csengőt. Felipe felnéz Fernando Bernadottéra, Buenavista negyedik grófjára, aki a sosem használt kandalló fölött ráncolja a homlokát, haragos vonalakat vonva sötét szemöldöke és hosszú fürtű parókájának makulátlan ezüstös fehérje közé. Felipe jobb kezével a karfába kapaszkodik, a csípőjét még előrébb tolja, már épp nyújtja a lábát, már csak egy tenyérnyi hiányzik ahhoz, hogy elérje a kis rézgombot, amikor belép a pincér. Egy másik, fiatalabb, ezüsttálcával. Felipe visszahúzza a lábát, fenekét visszahúzza az ülőfelületre. A pincér leteszi mellé, a kisasztalra a whiskyt.

– Köszönöm. – Felipe vár, amíg a pincér kimegy a könyvtárból, s csak aztán nyúl a pohárért. A kandalló fölött a negyedik Buenavista gróf égnek emeli a szemét, és egyetértést várva a szemközti falon lévő Rafael Bernadottéra, Buenavista hatodik grófjára pillant. Felipe tudja, ők ketten egyetértenek abban, hogy ő, Felipe Bernadotte – a grófi cím már a 20. század elején megszűnt a család egy másik ágával – a foteljében hosszan elnyúlva és részegen szégyent hoz a családra.

Felipe felemeli a poharát: – Az igazságos kizsákmányolásra – mondja.

Kezdetben le akart számolni velük. Egy tízoldalas dolgozatot kellett volna írnia a spanyol gyarmati uralomról. Heteket töltött azzal, hogy beazonosítsa a sziget történetének legelítélendőbb időszakát, amelyben a családja meghatározó szerepet játszott. Ám ilyenekből olyan sok volt, hogy nem tudott választani. Éjszaka, részegen az azoteán, a tetőteraszon végül úgy döntött, hogy mindenről ír, a Bernadotték gyalázatos szerepéről valamennyi időszakban, a conquistától a fasizmusig. 48 oldal után, a beadási határidő rég elmúlt, feladta.

– Befejeztem az egyetemet – mondja Felipe, fennhangon, mint ahogy ingerülten észleli. Egyik Buenavista grófon sem látszik, hogy megrendült volna.

Tűrhetően jó történész volt, a hallgatói semmivel sem voltak unottabbak, mint más docenseknél, a tanulmányait továbbra is idézik időnként, Felipe időnként utánanéz, hányat töltöttek le időközben. Tizenegy év telt el azóta, hogy távozott az egyetemről, Rosa kilencéves volt akkor.

Senki sem garantált vagy ígért neki semmit, nem volt semmilyen megállapodás, semmilyen igényt nem támasztott, csak természetesnek vette volna. A második köztársaság, a polgárháború volt az ő területe. Szemináriumokat tartott, messze neki volt a legtöbb publikációja, a szakszervezetek előtti munkásmozgalmak, a földbirtokosok, a fasiszta mozgalmak és az egyház összefonódása, mind az ő témája volt. És természetesen Leticia Ferrera már előbb képviselte a mindennapok történetének koncepcióját, ezért ő írta meg a projektpályázat módszertani részét. És természetesen nő volt. És természetesen ő, Felipe vezette a két utóbbi nagy projektet, és benne maradt volna a projektben, annyit dolgozott volna benne, amennyit csak akar, és a következő projekt is az övé lett volna. Az a legrosszabb, hogy senki sem mondja ki, szokta mondogatni Anának. – Hagyd abba, ez már a rögeszméddé vált – szokta felelni Ana.

Polgárháború és elnyomás a Kanári-szigeteken. A történelem magánfényképekben, -levelekben és az oral historyban, tökéletesen neki való téma volt. És nem is a női kvótáról volt szó, vagy hogy másokat is lehetőséghez kell juttatni. Nem. A probléma a neve volt, Bernadotte. Amelyhez ő egyre kritikusabban viszonyult. Kíméletlenül elítélte, mindig is átláthatóvá tette a családi terheltségét, ezt minden írásának előszavában ki is fejtette. Tartalmilag semmit sem vethettek a szemére, ezért nem mondták ki. Nem akartak támadási felületet adni. De erről volt szó, ezért kapta meg Leticia Ferrera a projekt vezetését, erről Felipe meg volt győződve. A felmondás váratlanul érte, mondta a dékán, és hogy nem akarja-e még egyszer végiggondolni.

Nem, nem akarta.

Felipe újra felemeli a poharát. – A Bernadottékra – mondja. A whiskynek már megint vizezett az íze, a grófok elnéznek mellette, a földre szegezik a tekintetüket.

Kezdetben Felipe azt tervezte, hogy csinál egy alapítványt. Neki az volt a küldetése, hogy feldolgozza és publikálja az anyagokat, és ha az egyetem ebben nem támogatja, akkor majd megteszi egyedül. Társaság a francóista diktatúra történetének vizsgálatára, ez lett volna a neve. Már egy webtervezővel is felvette a kapcsolatot, gondolkodott, melyik volt tanítványa jöhetne számításba tudományos munkatársként. Szükségük lett volna egy titkárnőre, helyiségeket nézett meg, tételeket fogalmazott meg, projekteket talált ki, majd vetett el újra. – Senki sem fog komolyan venni – mondta Ana.

Sokáig gondolkodott, van-e értelme elválni. Végül úgy döntött, nem lesz többé Bernadotte, ehelyett a kertet fogja gondozni. Ostobaság volt, és aznap, amikor erre rájött, földtől maszatos ruhában elment a klubba. Megpróbálta betakarítani az édes krumplit, oldalról ásott le hozzájuk, csak ásott, ásott, és amikor végre talált egyet, úgy nézett ki, mint egy fiatal sárgarépa, nem volt vastagabb egy mutatóujjnál. Egyszerűen ott hagyta a krumplit, a szerszámot is, és elment a klubba, egyenesen a könyvtárba. Rokonai szigorú tekintetétől kísérve hanyatt fekve elnyúlt a földön, kezét-lábát kinyújtva, barna földdel összemaszatolva a perzsaszőnyeget. De a grófokat a teljes kapitulációja sem érdekelte.

A pincérek az ajtó előtt tanácskoztak, hogy mihez kezdjenek vele. Megpróbálták felhívni Anát, szerencsére nem érték el. Végül Felipe még fekve rendelt egy whiskyt, előbb a földön ült fel, aztán átült a fotelbe, és úgy döntött, hogy semmi másnak nincs értelme. Azóta gondolkodik. Többnyire ebben a fotelben, néha átül egy másikba, a kandallótól jobbra.

– A győzelmetekre! – Felipe megint felemeli a poharát. Beéri annyival, hogy ő az utolsó konkvisztádor. Jó pillanataiban úgy érzi magát, mint egy Somerset Maugham-regény szereplője, egy búskomor iszákos, aki egy másik korból lóg át a jelenbe. Csak a boldogtalan szerelem hiányzik. Erre Ana nem alkalmas. Felipe meg sem tudná mondani, melyik Maugham-történetre gondol, túlságosan régen olvasta őket. De a veresége teljes, ezzel tisztában van, kolonializmus, kolonializmus, Felipe Bernadotte az ülő bizonyíték, hogy senki sem bújhat ki a saját bőréből.

A dohányzószobában San Borondónról beszélgetnek, a név többször is tisztán, érthetően eljut hozzá. Egy mesterséges sziget, amelyet nem egész húsz tengeri mérföldre ide, az Atlanti-óceán egy sekélyebb pontján akarnak létrehozni, a felgyűrődött földkéreg egy incifinci darabkáján, melynek csücskei öt helyen kinyúlnak a tengerből. Leicesters Legacynak hívják azt az amerikai konzorciumot, amelyik előállt az ötlettel, Hemingway fivérének, Leicesternek New Atlantis nevű, a 60-as években Jamaica partjainál alapított tutajállamára hivatkozva. – Képzeld el – így kezdődik a reklám, amely az egész elmúlt évben ment a tévében. Aztán hegedűszó kíséretében gyorsított felvételen különféle kék virágok nyílnak. Egy hónapja a madridi parlament jóváhagyta a projektet, jóllehet sehol sem nevezik meg, pontosan mi is a sziget célja. Ana elszántan ellenezte, a koalíciója azonban megszavazta. A turisztikai egyesületek beláthatatlan veszteségekről beszélnek. Alattunk vágják a fát. Egy új szállodatípustól tartanak, szállás, témapark és sziget egyben.

A szomszédos helyiségben arról folyik a diskurzus, hogy egyáltalán szigetről vagy mégiscsak inkább egy hajóról van-e szó. A tervezett felületek nagy része úszni fog, hatalmas pontonok, mondja valaki.

Felipét hidegen hagyja. Akkor vesztette el érdeklődését a politika iránt, amikor Ana bejelentette, hogy indul a választásokon. A konzervatívok színeiben. Vacsora közben, az előétel és a főétel között csak úgy futólag, mintegy mellékesen. Rosa kettőjük között ült, már befejezték a rákkoktélt, készétel, a szupermarketből, túl sok majonézzel, Felipe míg él nem felejti el. Eulalia épp összeszedte a tálcára a kelyheket, Ana meg sem várja, amíg kimegy a helyiségből, hogy behozza a konyhából a húst. Valamikor aztán Rosa felment a szobájába. Felipe nem is vette észre, de egyszer csak nem volt ott.

Feltápászkodik a fotelből, kimegy a mosdóba, szerencsére a folyosón nem találkozik senkivel. A mosdó fölötti polcról levesz egy kéztörlőt. Megint a fotelben, középen kettéhajtja a kéztörlőt, előrecsúszik, tarkóját a támlára hajtja, és letakarja a szemét.

A pincér ébreszti fel, előbb Felipe vállára teszi a kezét, végül lehúzza a textilt az arcáról. – Várják.

Felipe bólint, felállás közben elkapja a kéztörlőt, megy ez, gondolja, a mosdóban átitatja meleg vízzel. Letörli az arcát, mozdulatlanul áll, lehunyt szemmel, amíg a nedvesség ki nem hűl az arcán, akkor aztán megtörli.

Rosa a kocsiban ül, szó nélkül beindítja a motort, amikor Felipe kinyitja az utas oldali ajtót és beszáll. Rosa rávillant egy mosolyt az apjára, tekintete nem időzik el a gallérjára és a mellére fröccsent sötét vízfoltokon, mintha észre sem vette volna őket. Rosa a régi Carretera General felé megy. – Az autópálya beállt – mondja, amikor észreveszi Felipe pillantását –, a rádióban mondták.

Ennie kellett volna valamit, Felipe hirtelen érzi a gyomrát, kicsi és görcsben van, olyan mazsolaforma. Böfögnie kell. A nyál összefut a szájában. Megnyomja az ablakemelőt, hátradől az ülésen, tovább nyomja, amikor Rosa elkezdi felhúzni az ő oldalán lévő ablakot, addig nyomja, amíg az ablak, míg az ő ablaka szinte eltűnik az ajtóban. A huzatban ki lehet bírni, hátradőlve a párnázott ülésben. Rosa jobbra kanyarodik, bekapcsolja a rádiót, salsa, rögtön ki is kapcsolja.

A házak között egy pillanatra elővillan a tenger. A nap már lement, néhány év múlva ott, a sötétben lámpák fognak égni, akár lesz sziget, akár nem, ez a bugyuta San Borondón-marhaság. Odakint, a horizonton, az ég és a víz egyforma feketeségében jelölik majd a látóhatárt. Sárga pontok láncolata, Felipe így képzeli el. A nagyobbik sziget kiszögellő sziklájának lábánál mesterséges strand kiépítését tervezik. Betonplatformokon, mesélték egymásnak izgatottan a gasztronómiai szövetség legutóbbi éves fogadásán, ahová el kellett kísérnie Anát.

San Borondón, San Borondón, a mise után a székesegyház előtt, az étteremben, a szupermarket pénztára előtt, amikor Felipe tegnap elsétált a buszmegálló mellett a Plaza del Adelantadón. Összeesküvés, összeesküvés a Diario de Avisos online fórumán, a balosoknál és a jobbosoknál egyaránt, újabb és újabb híresztelések: kísérleti terep, fegyverek, drónok. Miért kell ehhez egy külön szigetet építeni, olyan messze kint, ha olyan ártalmatlan? Szerverfarmok, mesterséges intelligencia, ufó-leszállópálya.

Új, minden ízében új, ettől félnek úgy. Az idő még nem alakította át, nem tolta helyre, nem csiszolta meg. Nincs teleaggatva történelemmel, ezért olyan félelmetes nekik. Nincsenek törésvonalak, felgyülemlett omladékok, megkérgesedett struktúrák a keserves munkával elsimított felszín alatt. Az oldalsó ablak mellett fehér kockaházakkal telehintett hegyoldalak húznak el, köztük összevissza az utcalámpák rendszertelen, narancsszínű fényfüzére. Ez itt soha nem újul meg, gondolja Felipe. Soha nem lesz karcsú, precízen megtervezett vonalakkal, ahol mindennek megvan a maga funkciója, és nem csak azért van itt, mert mindig is itt volt, és senki sem vette magának a fáradságot, hogy eltüntesse.

Az emberek, akik megalkotják San Borondónt, bele vannak gabalyodva a történelembe, felesel a benne rejlő diák. Nem úgy tűnnek, feleli a docens, nyomatékos türelemmel. Olyanok, mint aki képes mindent elfelejteni, bármikor maga mögött hagyni mindazt, aminek már nincs funkciója. Ettől félnek. És mi? Minden beszélgetésben, hogy legyen-e sziget, vagy ne, és ha igen, az mennyire rossz, tulajdonképpen mást sem tesznek, csak azt kérdezgetik, hogy: „És mi?”

Rosa fékez, a lámpa pirosra váltott, el kell engednie a villamost, melynek sínpárja keresztezi az utat. Felipe a hatalmas kulcsot nézi a Museo de la Ciencia előtt, egy rádióteleszkóp antennája, barna foltos, kifakult terepszín, úgy tűnik, pedig a hold egyik, a szigetről elnevezett hegyének koordinátái és körvonala.

A hegyoldalak tele vannak a múlt nyomaival. Egyre sűrűbben borítják a világos kockák, de közöttük még mindig ott vannak a teraszok szelíd hullámai, amelyeken csaknem száz éven át szőlő termett. Minden beépítetlen telken, az út és a hegy között lévő minden sík területen chumbera, fügekaktusz nő, a pajzstetű nagyon fehér és az alkony ellenére jól látható, porszerű petéivel borítva. Cukornád, a körforgalomban, Rosa kétszer is körbemegy, mert elszalasztotta a kijáratot, ott áll a cukornád és zörög a szélben. Ezt is csaknem száz évig termesztették, amíg Kuba be nem szállt a termelésbe. Minden monokultúra, minden összeomló piac, minden éhínség, minden erőszakkal levert felkelés leülepedett. Még minden itt van.

Felipe kimutat az oldalsó ablakon, Rosára néz.

– 1498-ban – vágja rá Rosa, szinte automatikusan, utána Felipe általában békén hagyja. Néha azonban mégis történelem-nélküli-nemzedék-stabil-identitás-nélküli-nemzedék-előadás következik. – Felépült a kápolna, a Santa María de Gracia, a konkvisztádorok első sikeres, az ország belsejébe indított katonai expedíciója után, hálából az isteni segítségért a guancsók leigázásában – fűzi hozzá később, bekapcsolja a rádiót, még mindig salsa. Pedig a templom nem is látszik az utca felől, két nagy reklámtábla, egy 7up és egy KAS és több lerobbant épület veszi körül.

A Círculo de Bellas Artes, a szépművészeti kör előtt egy fotel áll, az 1935-ös szürrealista konferenciával foglalkozó könyvekből ragasztották össze. Mutat némi hasonlóságot a klubbéli, a felmenők szemrehányó pillantásainak kereszttüzében álló fotelhez, amelybe Felipe visszavágyik.

– Jaj istenem – szólal meg mellette Rosa. – Elsírom magam. – És csakugyan úgy is néz ki az este hátralevő részében: mintha arcvonásai csak egy vékony rétegből állnának, amely könnytengeren úszik, és bármikor, bármilyen jelentéktelen okból elnyelheti. Felipe Rosa hátára teszi a kezét, és szelíden betolja az ajtó két szétnyíló szárnya között.

– Büdös vagy – mondja Rosa halkan.

Felipe bólint, Rosának biztos igaza van. Legszívesebben hozatna egy whiskyt, ehelyett egy tálcáról elvesz két pezsgőspoharat.

– Köszönöm. – Rosa megrázza a fejét.

A tálca eltűnik. Felipe kiüríti az első poharat, a szénsav az orrába száll, köhögnie kell.

– Elképesztő. – Rosa elfordul, az egyik kiállított tárgy felé indul. Csak hogy az tüstént visszataszítsa – elcsépelt –, a következő felé indul. Alighogy közelebbről meglátja, máris irányt változtat. A falon függő bekeretezett újságcikkek felé fordul, és azonnal hátrál egy lépést.

Felipe nem iszik többet, a teli poharat a kezében tartja, miközben a lányát figyeli, aki úgy bolyong a kiállítóteremben, mint egy flippergolyó. Kétszer felemeli a mobilját, és valamit pötyög. Felipe megnézi. Az instagramon a Revolver fényképe, alatta: És ezt művészetnek nevezik.

Felipe beáll a sorba a bejárat mellett a büfébe, kanári-szigeteki specialitások. Egy papas arrugadas, azaz ráncos krumplibagoly, tonhalas krokettkarmai közt egy összetekert tortillaoklevéllel.

Elkerülhető hibák

Egy másik retikül, gondolja Ana, és elveszi az asztalról a magáét, következő szerdára egy másikat kell választania. A retikül lenne az elkerülhető hibák egyike, amikről reggel beszélgettek. Ana megfordul, a vállpántot a szék támlájára akarja akasztani, de az nem szögletes, csak egy ívelt, fényes, sima fémcső. Milyen szar ez a konferenciaterem, gondolja, milyen szar ez a szálloda. Mi ez a düh, gondolja, szar konzolos székek, szar gyümölcstál, milyen szar ez az egész negyedéves találkozó a szállodaszövetségekkel. Ana az ölében tartja a táskát, báránybőr, lila színű, átlós paplanvarrással, a közepén a bőrbevonatú dupla C logo, így mondta az eladónő, háromezer-ötszáz euró, Chanel, 2014-es kollekció, egyértelmű, hogy a válság kezdete után vásárolta.

Ha egy blogger írna róla, és valaki felkapná: az oldal tetején egy arrogánsan néző modell fogja a táskát, lejjebb egy kisebb kép Anáról, életlen, ugyanazzal a táskával, és a modell arrogáns tekintetét mindenki Ana arcával fogja összekapcsolni.

Ana a többiekre néz, akik már helyet foglaltak az asztalnál. Névről senkit sem ismer, csak hogy kinek a képviselői. A telefonjukra merednek, papírokat rendezgetnek, két nő a gyerekek iskolai menzájáról beszélget. És a következő szerda mindenkinek az a nap, amikor jön a vízvezeték-szerelő, estére meghívásuk van, délben valami értelmetlen, időrabló találkozóra kell menniük valamilyen szövetséggel. Más nincs. Nincs fekete tölcsér, hogy beszippantsa őket egy gép gyomrába, amely aztán elpusztítja őket. Csak 11-e, szerda.

A gépeknek nincs gyomruk, gondolja Ana. És mi az, hogy elpusztítani? Az egyik nő a köreteket sorolja, krumpli, rizs. – Csendet kérek! – A hangja ingerültnek tűnik, állapítja meg Ana. Ránéz a két nőre, azok elhallgatnak. Nem kérnek elnézést, nem néznek Anára, de egymásra sem, egyikük közelebb húzza a székét az asztalhoz. Az urak ráérnek, a panorámaablak előtt állnak és nevetgélnek. Ana fontolgatja, hogy feláll és csatlakozik hozzájuk. A terasz végén sorjázó pálmadézsákon túl csak fehér köd, a felhők felkapaszkodtak a hegyoldalakon, megtöltik az Orotava-völgyet, a hágók úgy meredeznek ki a fehérségből, akár a tenger partja.

Santa Cruzban, a Calle del Castillón sütött a nap, ott találkoztak reggel. Nem a Cabildóban, nem a pártközpontban, nem a frakció egyik tárgyalójában a parlamentben. Egy ügyvéd irodájában, akit Ana nem ismert. Elizardo Rubio, a konzervatívok főtitkára szóban üzente meg neki a címet. És hogy Ana ne írjon be semmit a hivatalos határidőnaplójába. A Calle del Castillón virágoztak az akácfák, az első luxus tengerjáró hajók a partra zúdították utasaikat, akik nagy tömegben csörtetnek végig a sétálóutcán. A kézimunkabolt előtt – Jellegzetes kanári-szigeteki hímzés, ez áll egy táblán – egy lány ül, utolsó cigarettáját szívja. Nemzeti viseletben van, fekete szoknya, zöld, sárga, piros hosszanti csíkokkal, kötény, fehér blúz. A kalapja mellette, a lépcsőn. Ana szívesen kint maradt volna a napon, és most először megint szívesen rágyújtott volna.

Előveszi a telefonját, fel akarja írni, hogy jövő szerdán másik táska, de aztán mégis leengedi a kezét. A telefonról Elizardo Rubio nem szólt. Semmi pánik, mondta, nem kell mindent ész nélkül betolni az iratmegsemmisítőbe, előbb gondolkodjunk, csak megfontoltan, érzékenyen, és amilyen keveset csak lehet. Minden egyéb kontraproduktív. A hézagokból csak a baj van, bűnről árulkodnak, lyukak a levelezésben, te még mindig mindent lefűzöl?

Ana bólintott.

Elizardo Rubio hangja úgy csengett, mintha még mindig az unokájáról mesélne, akivel minden vasárnap elmegy a Plaza Españán lévő medencéhez, hogy a kislány kavicsokat dobálhasson a vízbe. Amíg jó nagy hegy nem lesz belőle, nagypapa, szokta mondani. Elizardo Rubio hangja változatlan, lágy, meleg és halk. Talán meg akarta nyugtatni Anát, csak semmi pánik, mondta, egyszerűen, mindent úgy folytatni, ahogy eddig. Talán egy kicsit magasabbra húzni a falat a ház körül. Redőnyt rendelni. De semmi pánik, mindent úgy, mint eddig. Kerüljük a kapkodást. Alkalmazkodjunk, nem kellenek a nagy jelenetek. El fog múlni.

Ana elmosolyodik, amikor a szállodaszövetség elnöke üdvözli és megköszöni, hogy időt szakított rájuk. A negyedévi adatokat már múlt héten elküldték e-mailben, örvendetes számok, az észak-afrikai partokon és Törökországban végrehajtott terrorista merényletek hatása. Az asztalnál ülők már mind látták a statisztikát, mindenki bólogat, senki sem figyel.