Tory legnagyobb rajongóinak.
Meg kell küzdenetek érte Anával.

ELSŐ FEJEZET

TORY D’ANGELO

Soha nem értettem, mi értelme a virágoknak: hamar elhervadnak. Minden alkalommal, amikor anya virágot kapott, esküszöm, hogy három nappal később elszáradt. Szerintem ez óriási pénzkidobás. Persze anya valószínűleg attól a férfitól kapta a csokrokat, akivel viszonya volt, ezért elképzelhető, hogy nem látom teljesen tisztán a dolgokat. Különben is, mit árulnak el a virágok arról, hogy egy személy mit érez egy másik ember iránt?

Kedvellek annyira, hogy beugorjak a boltba, és megvegyem ezt a levágott növényekből előre elkészített csokrot műanyagba csomagolva.

Mármint, ja. A virágok szépek meg minden, de ezt rengeteg dologra lehetne mondani. A torta is szép, ráadásul azt megeheted. Egy tökéletes hárompontos másodpercek alatt kivitelezve, kizárólag a hálót érve… valósággal gyönyörű. Ahogy a művészet, egy igazán dögös vörös ruha, vagy a francba, egy kiskutya is az! Mindezek esztétikailag pont olyan kellemesek a szemnek, mint egy virágcsokor. Mégis itt vagyok, és a fura szagú virágok szárát vagdosom a konyhában a kuka fölött, miközben a legjobb barátom, June arról regél, milyen jó ötlet ez.

– Imádni fogja – biztosít June, ahogy a csokrom felé nyúl, és valaminek megrángatja a szárát. Kihúzza, és behajítja a kukába a többi közé, amit már lenyestem, mert „a szögek jobban felszívják a vizet”, vagy micsoda.

– Azt nem fogja szeretni? – Felvonom az egyik szemöldököm, és nevetek. Még mindig nem vagyok biztos ebben az egészben.

– Az elszáradt.

O-t formálok a számmal, és lehajtom a fejem, hogy a kukában heverő szottyadt virágra nézzek.

– Hú! – bólintok.

June kuncogva megfogja a csokrot, stabilan megtartva, hogy visszategyem rá a hatalmas masnit. Soha nem gondoltam volna, hogy a legjobb barátom egy lány lesz, főleg nem, hogy June Mabee. Gyakorlatilag azóta piszkáltam, hogy melle nőtt, sőt, ha őszinte akarok lenni, talán már előtte is. Még mindig gúnyolódom a nevével.

June-nal néhány hónappal ezelőtt kerültünk közelebb egymáshoz. Furcsán indult a végzős évünk, nagyon szar dolgokon mentünk együtt keresztül. Gondolom, még ennek az egész legjobb barát dolognak a nászutas szakaszában járunk, de egyelőre nincs elege belőlem, plusz kiderült, hogy egészen jó tanácsokat tud adni. Bár nem vett meg totálisan ezzel a virágos hülyeséggel.

– Biztos, hogy nem fogok idiótát csinálni magamból? Nagyon hülyén érzem magam.

Izzadok, pedig már lezuhanyoztam a kosárlabdaedzés után, kétszer cseréltem felsőt, és rohadt sok dezodort fújtam magamra. Ingoványos terület ez nekem. Kerek perec kimondva: kurvára belezúgtam valakibe. Bizarr, mert a kavarás a sulinkban – sőt tulajdonképpen egész Allensville-ben – soha nem okozott problémát. June szerint ez azért van, mert hozzászoktam, hogy futnak utánam a csajok, és talán igaza lehet. Ugyanakkor azt is gondolom, hogy azért vagyok ennyire ideges, mert a lány, akit le akarok nyűgözni, soha, de soha, egyetlenegyszer sem mutatott irántam érdeklődést. Sőt, tulajdonképpen, ha tippelnem kellene, lefogadnám, hogy utál engem.

– Abby kifekszik majd… jó értelemben! – June ezt sokat mondogatja… mármint azt, hogy jó értelemben. Szerintem ez kockázatos fogadás.

Abby Cortez June másik legjobb barátja.

Oké.

Ő az igazi legjobb barátja, míg én az új csávó, akivel June néha együtt lóg, miközben a pasiját, Lucast várja. Az én igazi legjobb barátomat. Az ikertestvéremmel, Haydennel együtt megalakítottuk a saját klikkünket. Leszámítva azt az aprócska tényt: szinte biztos vagyok benne, hogy Abby utál engem. Ó, meg azt, hogy legszívesebben megcsókolnám az édes ajkát, és a derekam köré fonnám a lábait, mielőtt rádöntöm a kocsim motorháztetejére.

Bonyolult az egész. De a virág a kulcs. June esküszik.

– Csodásan festesz – jelenti ki June, ahogy közelebb lép hozzám, és leseper valamit a felsőm válláról.

Inget választottam, leginkább azért, mert ez ráfeszül a karomra és a mellkasomra, amitől nagyon izmosnak látszom. Nem June-nak kellett megmondania, hogy Abby szereti az izmos pasikat. Egy ideig rá volt kattanva az új srácra, Cannonra, és néhányszor tett megjegyzést a karjára meg a mellkasára. De, mint kiderült, kibaszott mogorva a srác. Hála istennek!

– Hol van a testvéred? – kérdezi June.

– Állásinterjún – válaszolom, miközben lehajolok, hogy megnézzem a tükörképemet a sütő üvegében. Rendesen beállítottam a hajamat. Ki lett belőlem?

– Hűha! A D’Angelo fiúk dolgozni fognak? – gúnyolódik June.

Vállat vonok, majd kihúzom magam, és szembe fordulok vele.

– Nehéz itt lenni, ráadásul Haydennek még nálam is rosszabb. Szerintem szeretne csinálni valamit, ami kitölti a szabadidejét.

June-nak ellágyul a tekintete, de odafigyel, nehogy szánalom tükröződjön benne. Errefelé nem szeretjük az ilyesmit.

Apa egy hónapja költözött el itthonról. Elég friss a seb mindenkinek. Anyának viszonya volt Lucas apjával, és amikor kiderült, gyakorlatilag mindkét család széthullott.

– Beszéltetek mostanában apátokkal? – faggat June.

Apa felajánlotta, hogy menjünk vele Indianapolisba, ha szeretnénk, de ez az utolsó évünk a középiskolában. Hatalmas sanszunk van megnyerni az állami kosárlabda-bajnokságot, és mindketten úgy döntöttünk, hogy erről nem mondhatunk le. Viszont az, hogy itt maradtunk, azt jelenti, hogy kénytelenek leszünk túlélni a következő hónapokat egy fedél alatt azzal a szülőnkkel, aki tulajdonképpen az összes bizalmunkat és tiszteletünket elvesztette.

– Az első családterápiás ülés a jövő héten lesz, mindkettőjükkel. Tuti nagyot fog robbanni – mondom.

June válaszul elfintorodik.

– Biztos nem fura, hogy duplarandira kényszerítettelek titeket Lucasszal?

Összehúzom a szemem, és egy kis részem azt akarja, hogy felmentsen. Soha nem féltem a visszautasítástól, de Abbyvel egy jó ötven-ötven százalékot adok, hogy tökön rúg, amikor randira hívom.

– Fejezd be – tiltakozik June, és kiröhögi az idegességemet. – Aranyos vagy. Ráadásul mindketten kényelmesebben fogjátok érezni magatokat. Plusz az Eight Lanesről van szó. A bowling a lehető legegyszerűbb első randi.

– Mondja az Eight Lanes-alkalmazott – vágom rá felvont szemöldökkel.

June nevetése félbeszakad, amikor meghalljuk Lucas kocsijának ismerős morajlását a felhajtón. Elkezdek egy helyben ugrálni, mert elvileg ő hozza magával Abbyt, és hirtelen annyi energia van bennem, hogy simán képes lennék villámokat szórni magamból.

– Itt az idő – motyogom az orrom alatt.

June megszorítja a kezemet, és biztatóan rám mosolyog.

Lucas ront be elsőként az ajtón, én meg nagyot sóhajtok, jelezve, mennyire ideges vagyok. Azonban van valami a tekintetében, amitől megdermedek. Abbahagyom az ugrálást, és kihagy a szívverésem.

– Küldetést elhalasztani – szólal meg Lucas rám mutatva, aztán mélyen a barátnője szemébe néz.

– Mi a… – A tiltakozásom félbeszakad, amikor Abby sietve követi Lucast az ajtón át, és közben szorosan fogja a testvérem kezét. Semmi mást nem látok. Bambán bámulom azt a helyet, ahol a csaj, akibe belezúgtam, és az ikertestvérem összesimulnak.

Mi a fasz?

– Megkaptam a melót, tesó! – jelenti be az ikertestvérem. Legalábbis mintha az ő hangja lenne. Nem állíthatom biztosan, hogy kiejtette a szavakat, mert nem a száját nézem. Azt bámulom, ahogy Abby a másik kezével a könyökébe kapaszkodik, és izgatottan toporog. Így már két kézzel fogja. Két. Kézzel. – Hallottad, mit mondtam? Megkaptam a melót!

Megrázom a fejemet – szó szerint megrázom –, és kényszerítem magam, hogy Haydenre nézzek. Külsőre szinte teljesen egyformák vagyunk, azonban a személyiségünk nem is lehetne eltérőbb. Míg én hangos vagyok, ő csendes. A magabiztosságommal szemben ő inkább visszafogott. Én elhiszem, hogy bármelyik lányt képes vagyok magamba bolondítani. Míg Haydennek… soha nem volt barátnője. Soha.

Egészen…

– A Two-fers legújabb vendéglátója áll előtted – mondja a testvérem, miközben felemeli új munkaruháját. Rikító piros, és a zsebén két hímzett virsli látható. Röhejes, és ösztönösen ki akarom gúnyolni miatta, de úgy tűnik, képtelen vagyok kipréselni magamból valami vicceset.

– Azta… – motyogom eltúlozva ezt a szörnyen rövid szót.

– Ugye? – meglöki a vállam, és hozzám nyomja a pólót, hogy elvegyem tőle.

Széthajtogatom, és erőltetetten felnevetek, miközben bámulom. Utána a konyhapultra hajítom, és felemelem a kezem, hogy lepacsizzunk, majd átöleljük egymást. A testvérem válla fölött megpillantom June-t, aki színtiszta szánalommal mered rám. Kibaszottul szánakozva!

– Remélem nem baj, hogy meghívtam magunkkal Haydent is? – kérdezi Abby valahonnan mögülem.

Képtelen vagyok felé fordulni és ránézni.

– Persze. Ja, nem gáz – nyögöm ki. Köhögök, hogy leplezzem erőtlen hangomat.

– Csak át kell öltöznöm, aztán indulhatunk. Mi ez a virág, tesó? – faggat Hayden a tenyeremre mutatva, amivel szinte szétmorzsolom a csokrot.

– Ó! – szólalok meg, majd felemelem a virágokat, és hirtelen zsibbadtnak érzem magam. – Én…

– Elvesztett egy fogadást – siet a megmentésemre June.

Hayden bólint, elfogadva a választ, aztán felszalad a lépcsőn, mi meg lent maradunk az egyre inkább zsugorodó helyiségben.

– Ez valami új fejlemény? – kérdezi June suttogva a legjobb barátnőjétől, én meg azt kívánom, bár ne hallanám!

– Sokat beszélgettünk arról, amin most keresztülmennek, és nem tudom, csak úgy megtörtént… – Abby jobbra-balra dönti a fejét, de kipirult arca teljesen a padlóra küld.

Csak úgy megtörtént.

Hirtelen rám tör a vágy, hogy eltűnjek onnan a picsába, ezért June felé masírozok a konyhában.

– Tessék, a fogadás az fogadás – jegyzem meg, miközben a mellkasához lököm a virágcsokrot, amiről pontosan tudtam, hogy nem jó ötlet. June magához szorítja, és felmordul.

Megállás nélkül továbbmegyek, és útközben sokatmondó pillantást vetek Lucasra, mert tudom, hogy követni fog a kocsijához, hogy ott hangosan káromkodhassak, és idiótán érezhessem magam úgy, hogy kizárólag ő az egyetlen szemtanú.

– Atyaég, valaki nagyon nem tud veszíteni – piszkál Abby a hátam mögül.

Kipréselek magamból egy nevetést, még az egyik normális visszavágásommal sem tudok élni, mert fején találta a szöget. Tényleg nem tudok veszíteni. Ráadásul itt a vége, befejeztem, nem fogok többé gyengéd érzelmeket táplálni valami csaj iránt.

MÁSODIK FEJEZET

ABBY CORTEZ

Nem az a baj, hogy June csendben volt, amíg a bowlingteremhez hajtottunk. Az zavar, hogy még mindig hallgat, pedig már idebent vagyunk. A legjobb barátnőm és Lucas gyorsan és nagyon drámai körülmények között békültek ki. Mármint, ja, általános iskola óta egymásnak lettek teremtve, de az övékéhez hasonló, forgószélszerű szerelem meg a sok napvilágot látott hazugság… csak remélni merem, hogy a mézeshetek nem értek véget ennyire hamar a kapcsolatukban.

Kerestem a megfelelő időt, hogy megosszam vele a nagy híremet, de mióta eljöttünk az ikrek otthonából, June furán elfoglaltnak tűnik. Csendben volt, igen, de ugyanakkor nagyon elfoglalt is. Mint például most.

Míg én a többiekkel egy asztalnál ülök a nyolcas pályánál, és mind arra várunk, hogy idehozza a bowlingcipőinket, addig ő a pultban állva fényesíti őket. Ronda bowlingcipőkről van szó! Miért érdekelne minket, hogy csillognak-e ennek a szemétdombnak a neonfényei alatt?

Majd’ meghalok, hogy beszéljek a barátnőmmel. Szinte azt kívánom, bárcsak ne terveztük volna be a közös bowlingozást! Sokkal szívesebben feküdnék vele szemben az ágyán pizsamában, miközben kiöntöm neki a szívem azokkal a dolgokkal kapcsolatban, amik aggasztanak. Ez az én pillanatom. Az a dolog, amire minden színész vágyik, a hatalmas jutalom több ezer meghallgatás után. Ez a lehetőség azt jelenti, hogy a ballagáson talán nem leszek itt, a szalagavatón elképzelhető, sőt szinte biztos, hogy nem fogok tudni megjelenni, viszont egy mozifilmről van szó. Totál megéri… azt hiszem.

Azonban valószínűleg azt is jelenti, hogy az apám jogi csatározása még ocsmányabb lesz, ha ez egyáltalán lehetséges, a francba! Hatéves korom óta álmodom erről a kitörési lehetőségről, amikor a lelkemet is kiénekeltem a színpadon, mint Indiana első latin-amerikai Annie-je. Képes voltam bedaueroltatni a hajamat azért a hülyeségért, szóval, ha ehhez a mozifilmes szerephez csak annyit kell tennem, hogy kihagyom a végzős évem utolsó három hónapját, hát, bassza meg, legyen, ember. Különben is irtó rondák a szalagavatós ruhák.

– Bowlingozni fogunk, vagy cipőboltot nyitunk? – kiáltja Tory June-nak, aki még mindig a pultban törölgeti a cipők orrát. Tudtam, hogy Tory türelmetlenségére számíthatok, hogy megtörje a jeget. Bár a testvére nagyon aranyos, nem egy vezéregyéniség. Tory D’Angelo azonban olyan, mint Ozzy Osborn. Addig feszíti a húrt, míg lángra nem lobban körülötte a világ.

– Tudom, mennyire fontos neked a lábbelid! – ordítja vissza June.

Felnevetek, de Tory csak motyog valamit, és visszaül a helyére az eredményjelző monitor mellett.

– Csak mérges, mert jobban bowlingozom nála – szólal meg Hayden a hátam mögül, miközben előrehajol a székén. Megpuszilja a nyakamat, aztán megszorítja a vállam. Nagyot sóhajtok, amikor a feszültségem elillan az érintésétől.

Soha az életben nem képzeltem volna, hogy Hayden D’Angelóval fogok együtt járni. Az egyetlen dolog, aminek még ennél is kevesebb a valószínűsége, hogy Tory meg közöttem kialakul valami. De Hayden olyan… egyszerű. Hetekkel ezelőtt felhívott csak úgy a semmiből, és egész éjszaka beszélgettünk. Szüksége van valakire, aki megérti, hogy milyen egy csúnya válás; valakire, aki nem a testvére és nem a barátja, aki pont ugyanezen megy keresztül a saját családjával. Én vagyok az a személy. Egy csúnya válás gyermeke bekerülhetne egy pontként az önéletrajzomba. Gondolom, Hollywoodban ez nem újdonság.

– Negyvenes, ugye? – June felém nyújt egy cipőt, ami az összekötött fűzőjénél fogva lóg az ujján.

– Igen – válaszolom feszülten mosolyogva. Hasonló arckifejezéssel válaszol. Valami határozottan nem stimmel. Plusz tudja, hogy negyvenest hordok. Ahogy ő is. Rendszeresen fel szoktam venni a cipőit.

Hayden visszaül mellém a székre, és magas termetétől azonnal szűknek érzem a helyet. Bedugom a lábam a cipőbe, majd oldalra nézek, hogy meglessem a méretét, mielőtt ő is felvenné a cipőt.

Negyvenhatos.

Befejezem a fűző megkötését, aztán a másik cipőmet a szék alá tolom. Tory beírta a gépbe a nevünket, és engem tett a sor legvégére. Ennek nagyon örülök, mert egyáltalán nem ápolok baráti viszonyt egyetlen sporttal sem. Azt se tudom, hogyan fog lejönni a golyó az ujjaimról a megfelelő időben. June már több mint egy éve itt dolgozik, és ez idő alatt én maximum üdítőt kortyolgattam meg biliárdoztam a bárban, miközben arra vártam, hogy befejezze a műszakját.

Hayden feláll mellőlem, és épp időben pillantok fel, hogy elkapjam a mosolyát és a kacsintását. Aranyos, ahogy a haja a homlokába hullik, és egyik szemével mindig jobban bandzsít egy kicsit, mint a másikkal. Gyakran hallottam, hogy az ikrek próbálják elkülöníteni magukat egymástól, ahogy idősödnek, mondhatni azért, hogy kitűnjenek a képmásuk mellett. Ennek látom is a bizonyítékát, amikor a D’Angelo fiúkra nézek. Hayden időnként egy kicsit rendetlen, de cuki módon. Sok pólót visel, mindig a kigombolatlanul hagyott, gyűrött ingei alatt, és a farmernadrágjai néha, talán egy icipicit rövidebbek a kelleténél. Megismétlem magam… cuki módon. Úgy viseli magán a tengerparti laza srác képét, mintha létező jelenség lenne Indianában. Tekintve, hogy mennyire ügyesen kosárlabdázik, nem lepne meg, ha a hóna alá kapna egy szörfdeszkát, és magára húzna egy úszónadrágot, ami letolva lóg a csípőjén. Valószínűleg én vagyok az egyetlen, akinek ez eszébe jut, ugyanis a kosárlabda szinte már vallásnak számít ebben az államban. Az ikreknek ugyanolyan mogyoróbarna szemük és világosbarna hajuk van, ami néha borostyán-, néha aranyfényben csillog az évszaktól függően, ráadásul pont egyforma a testfelépítésük is, ami atya-úr-isten! Az ikrek mindig is dögösek voltak. Egypetéjűek. Azonban az erőfeszítésüknek hála, nagyon is különböznek egymástól. Tory kifinomult. A haja valahogy mindig tökéletesen áll, egy kétórás kosárlabdaedzés után is, vagy amikor leveszi fejéről a védősisakot. A ruhái pont olyanok, amiket a reklámfotózásokon szoktam látni. Passzolnak egymáshoz, mint amit a próbababákon vagy a katalógusokban figyelhetsz meg. Ráadásul biztos jól időzíti a borotválkozását, mert míg Hayden arca mindig sima, mint a babapopsi, addig Tory magán viseli a borostáját.

Plusz elég szemtelen. Évek óta ismerjük egymást, és Tory D’Angelo az egyetlen, akire mindig számíthatok, hogy benyög valami bunkóságot, ez a szuperereje, amivel kiábrándít magából. Azonban az utóbbi időben megváltozott. Nem teljesen, csak már nem… Tory. Sokat beszélgettem Haydennel a szüleikről, és kizárt, hogy Tory ne érezzen semmit ezzel kapcsolatban. A maga módján.

– Nézzenek oda, tizenegyest választottál, Mabee, az öt kiló – piszkálódik Tory, ahogy June egy rikító zöld golyóval a kezében tér vissza hozzánk. Egyik karjával megmutatja a bicepszét, és Tory felnevet.

– Használhatom a tiédet? – kérdezem tőle, ahogy felállok, és oda sétálok, ahova visszatette a zöld golyót.

June szája féloldalas mosolyra húzódik, és Tory gúnyosan kacag, mielőtt elfordul tőlem a székén. A feje tetejét bámulom, és minden tőlem telhetőt megteszek, hogy lyukat égessek a koponyájába.

– Mi olyan vicces? – tiltakozom, és June arcára fordítom a tekintetem.

– Csak arról van szó, hogy az ötkilós elég nehéz – válaszolja a barátnőm, ahogy megveregeti a bowlinggolyóra írt 11-es számot.

– Öt kiló, a kurva életbe. Mint egy macska! – A golyóért nyúlok, miközben ő kineveti az összehasonlításomat.

– Nem egy macskát gurítasz végig a pályán, Abby.

Mérgesen nézek rá, miközben ügyetlenül bedugom az ujjaimat a lyukakba. Hatalmasak, és túl nagy távolságra helyezkednek el egymástól.

– Tudom, hogy nem egy kurva macskát dobok el, June. Az kegyetlen lenne.

Elkerekedik a szeme, ahogy a sima felületen elterülő ujjaimat nézi. Szóra nyitja a száját, de mielőtt lebeszélhetne róla, koppanva ledobom a golyót, és összedörzsölöm a tenyeremet, elhatározva, hogy az ötkilóssal fogok gurítani.

– A tiédet használom. Kösz – mondom, ahogy leülök Tory mellé. Abban a pillanatban feláll, ahogy elhelyezkedem mellette. – Tényleg ennyire zavar a választásom? – kérdezem tőle, de ő tovább folytatja az útját, hogy kiválassza a saját golyóját.

Furcsa a hangulat, mintha egy veszekedés közepébe toppantam volna, vagy egy intervencióba, ami még nem kezdődött el. Mi a pi…?

June leül a székre, amiről Tory az előbb felállt, és elkezd pötyögni a billentyűzeten, hogy megváltoztassa Lucas nevét Hercegnőre. Elnevetem magam.

– Vicces, ugye? – kérdezi, és pont azelőtt nyomja meg az entert, hogy a fiúk visszajönnek a golyóikkal.

Tory kezd, rálép a fényes fapadlóra, és állati komolyan elhelyezkedik a pályán. A teste előtt tartja a golyót, aztán tesz három gyors lépést a bábuk felé, és közvetlenül a pálya közepére gurítja. A túloldalon a bábukba csapódik, csupán kettő marad állva a két szélső oldalon.

– Szép! – dicsérem, ahogy visszasétál hozzánk.

– Ez egy 7-10-es volt. Semmi szép nincs benne – morogja.

Vállat vonok, és June-ra pillantok, mert fogalmam sincs, mi a baj azzal, amit az előbb mondtam.

– Most már nagyon nehéz lesz egy gurítással ledönteni mind a kettőt – magyarázza June suttogva.

Visszafordítom a tekintetem Toryra, miközben kinyújtott kézzel áll, várva a labda visszaérkezését.

– Nehogy megfulladj – szólalok meg, mielőtt a golyója feltűnik a színen.

Csak egy sanda pillantást vet rám.

– Imádom, amikor baszogatjátok egymást – mondja Hayden, ahogy mögém áll, és megsimogatja, majd megszorítja a vállamat. – Ja, nehogy megfulladj, tesó! – kiáltja.

Tory megtorpan a padlóra festett nyilak előtt, és a csípője mellé engedi a golyót, miközben visszafordul, és oldalra döntött fejjel a testvérére néz. Hayden lehajolva a fejemre támasztja az állát, és teljesen átkarolja a vállamat meg a nyakamat. Tory teste reszket a nevetéstől.

– Ötven dollár, hogy megcsinálom – jelenti ki Tory.

Bár a testvéréhez beszél, engem néz, szinte mintha azt akarná, hogy én vállaljam a fogadást. Hayden karja ellazul, és elenged, miközben kihúzza magát, hogy elővegye a pénztárcáját.

– Egy húszasom van – közli a testvérével.

Tory féloldalasan elmosolyodik.

– Szóval tartozni fogsz harminccal.

A terhes csendet, ami a fogadásuk alatt telepedik ránk, betölti az Eight Lanes hangszóróiból lüktető popzene.

– Áll az alku – mondja Hayden.

Tory bólint, és a kis versengésüknek ezzel vége.

– El fogja rontani – hallom Hayden hangját mögöttem.

Tenyeremet magam elé fektetve a kis pultra könyökölök, előrehajolok, és hirtelen nem vagyok benne biztos, hogy minek szurkolok: csinálja meg vagy veszítse el Tory a fogadást. Megmozgatja a vállát, maga elé veszi a golyót, mint az előbb, csakhogy a testével a pálya távolabbi része felé fordul. Görcsbe rándul a gyomrom, amikor elindítja a mozdulatot, és lelki szemeim előtt csak azt látom, ahogy a golyó dühödt iramban begurul a jobb oldali csatornába.

Visszatartom a lélegzetem, amikor elengedi a golyót, míg a többiek mindenfélében reménykednek.

– Csináld meg, haver! Csináld meg! – kiáltja Lucas, ahogy Tory golyója a sáv szélén egyensúlyozik, gyakorlatilag forgás nélkül siklik, ahogy az egyetlen jobb oldali bábu felé tart.

– Kizárt, hogy sikerüljön. Nincs benne elég lendület, tesó. Nincs elég… – Hayden kiabálása félbeszakad, amikor a felboruló bábu megcsúszik, és kidönti az ikertestvérét a bal oldalon.

– Ez az! – mondjuk June-nal egyszerre. Gondolom, annak szurkoltam, hogy Tory megcsinálja. Úgy érzem, mintha talán szüksége lenne a győzelemre.

Tory visszasétál hozzánk, a testvére pedig ellép mögülem, hogy kinyújtott kézzel gratuláljon neki. Utána Tory közelebb jön, és megveregeti Hayden mellkasát.

– Reménykedj, hogy jó borravalót adjanak a Two-fersben – mondja, ahogy felhúzza a szemöldökét, mielőtt oda néz, ahol ülök. – Hacsak nem akarsz egy újabb fogadást kötni. Dupla vagy semmi?

Leolvad a mosoly az arcomról forró tekintetének tüzében. Nem hiszem, hogy még mindig dollárban akar fogadni, és a célozgatása felidegesít.

– Én nem vagyok terítéken – szólok közbe, ahogy oldalra fordulok, és keresztbe teszem a lábamat. A csupasz térdem kilóg a farmeromon lévő lyukon, és a zöld felsőm lecsúszik az egyik vállamon, miközben keresztbe teszem a karomat a mellkasomon.

Tory lassan felnevet, először hangtalanul, majd olyan hangosan, hogy a tenyerét a hasára kell szorítania.

– Fogalmam sincs, mi ez a megszállottságod velem meg a terítékkel, de ezt már nem illik, Cortez. A rossz testvért választottad.

Tipikus beszólás tőle, amihez már nagyjából hozzászoktam, ugyanakkor van benne egy extra csípős él, amivel tudom, hogy mindenkit kényelmetlen helyzetbe hozott. Hayden meglöki a testvére vállát, aki így elveszíti az egyensúlyát.

– Nem szép, tesó. Fejezd be ezt a hülyeséget – mondja, ahogy a testvéréhez hajítja a húsz dollárt. Tory elkapja, és összegyűri a tenyerében. – Tartozom harminccal.

Hayden elindul a golyók felé, mivel ő következik, és szándékosan meglöki a testvére vállát. Tory teste elfordul a lökés erejétől, és a félmosolya az ajkán időzik, miközben a markában tartott pénzre néz. Végül feszülten összepréseli a száját, és bedugja a pénzt a nadrágja hátsó zsebébe. Úgy látszik, már nem érdemes a nyereménnyel kérkedni.

– Örülök, hogy ez nem kínos, vagy ilyesmi – mondja mögöttem Lucas.

– Nehéz időszakon megy keresztül – teszi hozzá June, és ellágyul a tekintete, ahogy rám néz. Szavak nélkül próbál kommunikálni velem, a barátságnyelvünket felhasználva, abban a reményben, hogy megértem. És valóban így van. Hayden szeret beszélni, és megnyílt előttem azzal kapcsolatban, hogy mennyire nehéz a szülei válása, és milyen hatással volt rá az, ahogyan ocsmány módon kiderült. Tory mindent magába fojt. Sokkal jobban tudok azonosulni vele, mint képzelné.

A soron következő Hayden csak kilenc bábut dönt fel. Amikor June feláll mellőlem a székről, hogy a golyójáért menjen, Hayden azonnal elfoglalja a megüresedett helyet, és látom rajta, hogy feszült a testvére reakciója miatt. Tudom, hogy zavarja, mert feltűnően kerüli Toryt, de nem vagyok benne biztos, hogy nekem bele kellene avatkoznom ebbe a helyzetbe. Hajlamos vagyok eltúlozni a dolgokat Tory D’Angelóval kapcsolatban.

– Hát persze, hogy tarolt – motyogja Hayden, ahogy June sarkon fordul, és a levegőbe emeli a kezét, hogy dicsekedjen.

– Mármint, itt dolgozik – szólalok meg, amikor odahajolok hozzá.

Hátradől, hogy összesimuljon a vállunk.

– Muszáj imádni, amikor a csajod szétrúgja a segged egy sportban – morogja Lucas csipkelődve, ahogy két kézzel fogja a golyóját, és előrehajol, hogy megcsókolja June-t.

– Ez szexista megjegyzés volt, de a csókod isteni, úgyhogy megbocsátok – mondja a barátnőm.

Haydennel felnevetünk, de elhallgatunk, amikor meghalljuk a közelítő Tory lépteit. Hátrapillantok a vállam fölött, és arra számítok, hogy lükén vigyorog, vagy pacsira emeli a kezét, amiért June helyre tette Lucast; azonban helyette összeakad a tekintetünk, és a mosoly árnyéka sem jelenik meg az arcán. Az ajkát élettelen vonallá préseli össze. Sötét helyen van.

Megvárom, hogy hallótávolságon kívülre érjen, mielőtt megemlítem a gondolataimat Haydennek, amíg Lucas gurít.

– Szerinted nem kellene beszélned vele? – Oldalra pillantok, mielőtt közelebb hajolok Haydenhez. Megfogja a combomat, és ujjával a farmernadrágomon lévő lyuk egyik foszlányával babrál. Csikiz, amitől felkuncogok, és ezzel magamra vonom Tory figyelmét.

– Nem, most ilyen hangulatban van. Biztos feszült a jövő heti terápia miatt.

Hayden szavai ellentmondanak a görcsbe rándult gyomromnak és Tory arckifejezésének, de nem kell még több drámába beleütnöm az orromat. Abból nekem is épp elég van.

– Te jössz! – Hayden visszatereli figyelmem a pályán zajló akcióra, én pedig felállok, és megtörlöm a tenyerem a nadrágomban. Fogalmam sincs, mit csinálok.

– Zöld labda, te leszel a csicskám – jelentem ki, amikor megfogom a golyót, amit June használt. A hasamhoz emelem, és érzem, hogy megfeszülnek az izmaim, mert ez a szar sokkal nehezebb, mint képzeltem.

– Emlékezz, a célod az egyenes – bátorít June, miközben összefonja az ujjait, mintha imádkozna. Valószínűleg abban reménykedik, hogy nem dobom a lábára ezt a hülye golyót.

– Segítsek? – Hayden feláll a helyéről, és el tudom képzelni, hogyan játszódik le ez a jelenet, ahogy mögém áll, megfogja a karomat, és segít elgurítani a golyót, mintha egy gyerek lennék. Klisés romantikus jelenet, amiből, köszönöm szépen, nem kérek. Hayden kedves és vigasztaló. De nem fogunk romantikázni. Ráadásul nem fognak gyerekként bánni velem.

– Boldogulok egyedül is! – kényszerítem ki magamból a szavakat, és abból, ahogy összerezzen, tudom, hogy talán megbántottam.

Helyre akarom hozni.

– Ha segítesz, senki nem fogja elhinni, hogy egyedül taroltam.

Hayden szája féloldalas mosolyra húzódik, és bólintva visszaül. Nevet, mert tudja, hogy csak a szám jár, de nem tudom alátámasztani az állításomat. Ilyen vagyok.

Visszafordítom a tekintetem a bábukra, amik közel húsz méterre vannak tőlem. A kezemben tartott golyó kétszer olyan nehéznek tűnik, mint korábban, amikor kipróbáltam. Nem számít. Csak egy kő. Csak akkora erővel kell eldobnom ezt a követ, hogy felborítsa az egyik izét a sáv végén. Könnyű.

Igyekszem mindent megtenni, hogy lemásoljam az előttem játszók mozdulatait, és kinyújtom az ujjaimat, amennyire csak tudom, bedugva az átkozott lyukakba, amiket alig érek el. Miután beállítom a labdámat kábé oda, ahol a sáv közepét sejtem, végigcsúsztatom bowlingcipős lábamat a fényes padlón oda, ahol a sáv hivatalosan elkezdődik. Az oldalam mellé eresztem a karomat, és minden erőmet összeszedve lendítem meg a golyót, nehogy a lábamra ejtsem a nehéz rohadékot. A golyó hátralendül, majd elsuhan a csípőm mellett, én pedig elengedem, amikor a testem szembefordul a bábukkal.

– Ó, a kurva életbe!

Lucas kiáltása hamarabb tudatosul bennem, mint az, amit csináltam. Egyáltalán nem egyenesen lendítettem meg a karomat. Igazából közel sem egyenesen. Inkább extrém jobbra húzott a mozdulat. És a golyó talán egy kicsit később csúszott ki a kezemből, mint terveztem, amitől inkább repült, mint gurult. Nem mintha számítana, mert két teljes sávot hidalt át, és a hatos csatornájában kötött ki, aztán elindult a sötét bábuk felé, amiket még mindig az a fura szerkezet őrzött, ami sorba rakja őket.

Meg akarom ismételni, amit Lucas kiabált az előbb, de csak annyira futja, hogy tátott szájjal bámulom a tettemet. A labda lelassul, és mire vontatottan elkáromkodom magam, a zöld golyó, amiről szentül hittem, hogy kezelni tudom, megáll a hatos sáv csatornájában.

– Tessék. – Tory hangja nem olyan gúnyos, mint máskor, és biztos látszik az arcomon a meglepettségem, amikor szembe fordulok vele. Egy narancssárga golyót tart a kezében, aminek felszínére egy nyolcas számot írtak, vagyis közel három és fél kiló. Lesüti a szemét, és észreveszi, hogy mit nézek, ezért úgy mozdítja a kezét, hogy teljesen eltakarja a számot. – Ez csak egy golyó. Az nem volt neked való. De ez igen.

Nem nevet, ami furcsa. Nem tesz vicces megjegyzéseket arra, hogy képtelen vagyok egyenesen elgurítani egy golyót. Tory D’Angelóval komoly gondok lehetnek, mert meg sem próbál szekálni. A visszafogott viselkedése nyugtalanító.

– Oooookééééé. – gyanakodva oldalra döntöm a fejemet.

Tory röviden felnevet.

– Az ujjaidat dugd a lyukakba – utasít végül féloldalasan vigyorogva.

– Keressek kétértelmű célzást ebben a kijelentésben? – Bedugom az ujjaimat, és beakasztom hüvelykujjamat a legszélső lyukba, miközben magabiztosan elveszem a golyót Tory kezéből. Könnyebb, és tökéletesen passzol hozzám.

– Csak segítek egy lánynak – válaszolja, ismét kihagyva a magas labdát, amit feldobtam neki.

Visszafordítom a tekintetem a bábukra, amik érintetlenül várnak rám, majd elindulok, és összehúzom a szemem, ahogy középre igazítom a golyót. A szemem sarkából még látom Toryt, így észreveszem, hogy elsétál, de aztán visszafordul, és néhány lépésre tőlem megáll.

– Szabad? – kérdezi.

Felé fordítom az arcomat, és látom, hogy kinyújtott kézzel, óvatosan nyúl felém. Gyorsan bólintok.

– Persze – felelem.

– Ó, ne már, bezzeg az ő segítségét elfogadod – kiáltja Hayden. Viccel, de hallom a féltékenységet a hangjában. Azt hiszem.

– A győztesek segítségére vágyik – válaszolja Tory, és futó pillantást vet a testvérére, mielőtt a szemembe néz, és rám kacsint. Hirtelen könnyedséget látok az arcán, és a mosolya eléri a szemeit.

Tory a hátamra teszi egyik tenyerét, a másikkal megfogja a vállamat, és óvatosan megtol, miközben a vezetésével balra kúszok.

– A testedet irányba fordítod, de a golyó a jobb kezedben van. Ezt korrigálnod kell. Érted?

– Igen – bólintok.

Néhányszor meglöki a lábamat a cipőjével.

– Lazítsd el a lábad, katona. Ez nem egy fúvószenekar.

Halkan felnevetek, amikor rádöbbenek, hogy mennyire feszült vagyok. Csinálom, amit mond, még terpeszbe is teszem a lábam és behajlítom egy kicsit a térdem.

– Oké, szóval most… a bábuk helyett – mondja, ahogy óvatosan közelebb húzódik a vállamhoz, amíg meg nem érzem a mentolos rágó illatát, amit kiköpött a parkolóban, mielőtt bejöttünk ide. Nem rezzenek össze, de önkéntelenül reagálok a közelségére, és pont akkor fordítom oldalra a fejem, hogy ránézzek, amikor ő is ugyanezt teszi. Amikor találkozik a tekintetünk, nagyot nyel. Nem tehetek róla, látom. Hayden minket figyel, és biztos vagyok benne, hogy Tory nem szeretné, ha furcsán nézne ki ez a helyzet. Nem fura. Csak furcsának érződik.

– A nyilak – motyogja végül a torkát köszörülve. A sávra fordítja a tekintetét, én pedig követem a példáját.

– Milyen nyilak? – kérdezem a bábukat vizslatva.

Tory közelebb hajol hozzám, és a padló közepére mutat, ahol kis nyilakat festettek a sávra.

– Az nem a dekoráció része? – faggatom.

Reszket a teste a nevetéstől.

– Nem, Abby. Az nem a dekoráció része.

Futó pillantást vetek rá, és elkapom beképzelt vigyorát. Válaszul megvonom a vállam, részben, hogy jelezzem, ideje lenne arrébb mennie. Úgy tűnik, veszi a lapot, és zsebre dugott kézzel hátralép.

– Hát, akkor hajrá – mondja a bábuk felé biccentve.

Tory technikáját használva mély levegőt veszek, a pálya közepére irányítom a karomat, és hagyom, hogy a nyilak irányítsanak. Nincs mit veszítenem, ezért előrelépve hagyom, hogy a karom meglendítse a meglepően könnyű golyót, és a megfelelő helyen elengedem. A kezemet a levegőben hagyom, és hátralépek, ahogy a golyó elgurul, és egyenesen középre tart.

– Menj, bébi! Menj, bébi! – visszhangzik mögöttem Hayden hangja, és nem sokkal később megfogja a csípőmet. A golyóm eltalál és felborít hét bábut, Hayden pedig felemel, és körbefordít. Ahogy szorosan átölel, mintha a világbékét értem volna el… az olimpián.

Mosolygok, mert büszke vagyok, akkor is, ha Lucas mindenkit emlékeztet, hogy csak hét báburól van szó.

A testvére válla fölött elkapom Tory tekintetét, mire felemeli a kezét, és biccentve megtapsol.

– Köszönöm – tátogom.

Istenem, ez az első alkalom, hogy ennek a fiúnak mondom ezt a szót.

A következő percekben az ikrek furcsa versenyszelleme velünk marad, de mire belekezdünk a második körbe, látszólag befejezik a néma erőfitogtatást, ami köztük volt. June egyébként is szétrúgja mindenki seggét, kettő-tízzel kezdve, ami, gondolom, valami nagy dolog a bowlingban.

Amikor Tory összeszedi a cipőinket, hogy visszavigye, és Hayden meg Lucas a biliárdasztalhoz sétálnak, kihasználom a szabad pillanatot June-nal, hogy végre meséljek neki a nagy újságról. Törökülésben ülök vele szemben.

– Ismered Jordan Shotcraftot?

Tudom, hogy igen. Minden egyes filmjét látta. Dögös, ahhoz képest, hogy apja korabeli, és az egyik kedvenc énekesnőnk, Lillian Ash a felesége.

– Ó, istenem, találkoztál vele? – June szó szerint a kezén ül, miközben a lábát lóbálja. Belehal, ha elmesélem neki.

– Annál is jobb – válaszolom, miközben vigyorogva hallgatok, hogy elnyújtsam a pillanatot. Lassan elkerekedik a szeme.

– Nem!

Megragadja a karomat, és maga felé húz, amitől felnevetek, és elveszítem az egyensúlyomat. Kinyújtom a lábam, de nem időben ahhoz, hogy megakadályozzam az esésemet. Azonban mielőtt földet érnék, Tory átkarol arról a helyről, ami eddig üres volt mellettem.

– Ilyen hatással vagyok a nőkre – mondja, miközben rám kacsint, és a helyemre igazít. A rágója mentolos illatát felváltotta parfümjének enyhe illata. Más, mint Haydené… talán gazdagabb, erdeibb, ha létezik ilyen.

Próbálok kitalálni valami okos választ, amikor June belerúg a lábával a térdembe. Visszafordítom rá a tekintetem, és észreveszem, hogy még mindig el van kerekedve a szeme.

– Abby Cortez, jobban jársz, ha most azonnal elárulod. És ha arról van szó, amire gondolok, ajánlom, hogy engem is vigyél magaddal.

Megrázza a fejét, hogy megmutassa, mennyire komolyan gondolja, amit mond.

– Jordan Shotcraft meglepetés kamaszlányát látod a legújabb romantikus vígjátékából.

June sikolt, mielőtt befejezhetném a mondatot, és egy szempillantással később szorosan átölel, szinte az ölembe ül.

Könnybe lábad a szemem a boldogságtól. Sikítottam, amikor meghallottam a hírt, de látva barátnőm reakcióját, az egész hihetetlenül valóságossá válik.

June reakciója visszacsalja Lucast és Haydent hozzánk, szóval miután mindenki körénk gyűlik, és June kimászik az ölemből, a többieknek is elmesélem a részleteket.

– Köztem és egy másik ismeretlen színésznő között dőlt el a csata, és gondolom, tetszett nekik a stílusom.

Tory horkantva felnevet, úgyhogy mogorván ránézek.

– Aligha vagy ismeretlen – szólal meg June. – Te lettél az Allensville Joghurt arca!

– Ez a cucc isteni! – szól közbe Lucas, és pont úgy pumpál a karjaival, mint én a legnagyobb reklámomban, amit eddig forgattam. A joghurtos cég fizette a legtöbbet az összes munka közül, amit eddig megszereztem, többet, mint a nagyobb magazinokban vállalt modellmunkák. De ez a mozifilm… ez mindent megváltoztat.

– Március elején kezdődik a forgatás – mesélem, és mindenki észrevehetően elhalkul.

– Hűha – motyogja June, és megrázza a fejét, miközben ráragad a mosolya az arcára. Tudtam, hogy ez lesz a neheze. Kettőnknek terveink voltak.

– Tudom. A szalagavató… és talán a ballagás, de…

A legjobb barátnőm megfogja a kezemet, és egy kicsit megrázza.

– Nincs semmi de. Ez óriási lehetőség. Hatalmas! Majd tartunk saját ünneplést, megérdemled ezt a lehetőséget.

A bátorítása elhessenti kételyeimet, és most először, mióta felajánlották a szerződést, száz százalékig úgy érzem, hogy készen vagyok megtenni ezt a lépést.

– Sok szöveget kell megtanulnom a következő hónapokban – jelentem ki idegesen nevetve.

– Oké. – A barátnőm bólint, és könnybe lábad a szeme az őszinte büszkeségtől.

– De nekem nem lesz csókolózós jelenetem.

– A francba – teszi hozzá Lucas, amivel mindannyiunkból nevetést csal ki.

– Erre van Hayden – jegyzem meg, a srácra fordítva a figyelmemet, aki valószínűleg megérdemelte volna, hogy négyszemközt áruljam el neki a hírt. Viszont nem tűnik zaklatottnak. Sőt, feláll, a mellkasára szorítja egyik kezét, míg a másikat kinyújtja maga előtt.

– Rómeó, ó, Rómeó… – kezdi, nyilvánvalóan bebizonyítva, hogy mennyire rossz színészi képességei vannak.

Megrúgom, mire megragadja a kezemet, és talpra húz, hogy átöleljen.

– Igazából elég béna vagyok az ilyesmiben, de minden tőlem telhetőt megteszek majd – biztosít.

– Tuti nem baj, ha egy ideig lefoglalom a hétvégéidet? – kérdezem, mert tudom, hogy anya túl elfoglalt lesz ahhoz, hogy segítsen. Amikor érzem, hogy megdermed az ölelésünkben, hátrahúzódom, hogy a szemébe nézzek.

– A hétvégéimet, ugye? – bűntudatosan elfintorodik.

– Az új munkád – válaszolom, amikor rádöbbenek, mi a baj. Valahogy sejtettem, hogy sokat fog dolgozni a hétvégéken. A kosárlabdaedzések és a szezon elég zsúfolt, így csak hétvégenként van lehetősége elvállalni néhány műszakot.

– Hé, de Tory segíthet. Tulajdonképpen kettőnk közül ő a színész. – Hayden mellém áll, átkarolja a vállamat, és hirtelen összeszorul a mellkasom a javaslatától.

Tory ugyanolyan meglepettnek tűnik az ötlet hallatán, és gyorsan felkapja a fejét, hol engem, hol az ikertestvérét vizslatva.

– Én? – mutat magára. – Mármint, dehogy, nem én vagyok a legjobb gyakorlópartner.

– Csak szerénykedik. Nézzétek meg. – Hayden elenged, és előveszi telefonját a zsebéből, átlapozva a videóit meg fényképeit, miközben én kínosan mosolygok Toryra, aki szintén szerencsétlenül vigyorog rám. – Tessék, itt van. Nézd.

Hayden felém tartja a telefonját, hogy lássam a képernyőt, ahol a fiatalabb önmaga magasabb, vékonyabb, szinte kiköpött mása áll egy színpad közepén a reflektorfényben.

– Ha a zene szerelmünk tápja, fel! – Tory talán hetedikes vagy nyolcadikos lehet ezen a felvételen, és a tény, hogy a videó ott van a testvére telefonján, éppen annyira meglep, mint az, hogy egy monológot szaval a szemem láttára Shakespeare Vízkereszt, vagy amit akartok című darabjából.

– Oké, oké, ennyi elég – jelenti ki Tory, kikapva a telefont ikertestvére kezéből, és bezárja a videót.

– Tesó, ügyes voltál. Ügyes volt – mondja Hayden körbenézve rajtunk.

Azon töprengek, vajon én is annyira ráncolom-e a homlokomat, mint June és Lucas.

– Színjátszós voltál? – faggatom.

– Igen. Mármint, nem. Nem igazán. – Tory nekitámaszkodik a bárpultnak nem messze tőlünk, és nagyot sóhajt. – Az egyik nyáron részt vettem néhány meghallgatáson. Azt gondoltam, talán megpróbálkozom a színészkedéssel, de tudjátok…

Kinyújtja mindkét tenyerét.

Oldalra döntöm a fejemet.

– Mindig bajba került a nagy szája miatt – böki ki Hayden, rácsapva testvére mellkasára. Visszaveszi a telefonját, és rábök Toryra. – De ez nem jelenti azt, hogy nem voltál ügyes.

Tory vállat von.

– Szóval segítesz? – kérdezem. Máris megbánom, de a félelem, hogy nem fogom tudni megtanulni a szövegemet, mire elkezdődik a forgatás, felülírja azt, hogy mennyire átkozottul rossz ötlet ez az egész.

Tory habozva összeráncolja a homlokát, ahogy mély lélegzetet vesz.

– Nem tudom. Mármint… – először a testvérére, majd June-ra néz, szinte mintha szavazásra vagy engedélyre várna. Lucasra nem néz, inkább saját maga jut döntésre.

– Oké, rendben. Gyakorolhatjuk a szöveget. De ne röhögj ki, amikor bénázok. – Kihúzza magát, és zsebre dugja a kezét, miközben megfeszül a válla.

– Ne aggódj. Biztos vagyok benne, hogy van egy csomó más dolog, amiért kinevethetlek – mondom, visszatérve a sokkal ismerősebb szerepemhez ezzel a D’Angelo testvérrel. Élesen felnevet.

– Ezt nem kétlem – jelenti ki. Összepréselt ajakkal rám mosolyog, aztán sarkon fordul, de megtorpan, amikor June megáll előtte. – Nem kétlem – ismétli meg, valamiért egyenesen a barátnőmnek címezve a szavait.

Milyen rohadt furcsa nap. Negyvenegy pontot gurítottam bowlingban. Pasim van. Tory D’Angelo tud színészkedni. És most egyeztünk meg abban, hogy minden szabad hétvégét együtt fogunk tölteni. Az úr segítsen rajtam, ha kapok egy telefont, hogy szerepeljek az Alkonyzóna rebootjában.

HARMADIK FEJEZET

TORY

Lenyűgöző, hány különböző módot talált June arra, hogy közölje velem, mennyire rossz ötlet volt beleegyeznem a szöveggyakorlásba Abbyvel.

– Mondhatni a te hibád, hogy ebbe a helyzetbe kerültem, remélem, tisztában vagy vele – förmedek June-ra, és odadobom neki a labdát a felhajtónkon.

Hayden elment, hogy hazavigye Abbyt, Lucas meg elaludt a kanapénkon, miközben videójátékkal játszottunk.

– Miért az én hibám? – A lába mellett pattogtatja a labdát, aztán a feje fölé emeli, a levegőbe ugrik, és a garázsunkra szerelt karika felé hajítja. Jócskán alacsonyabbat dob, így elkapom, és megpattogtatom, hogy próbálja meg újra.

– Beleegyezhettél volna, hogy eljátsszátok a csókolózós jeleneteket – jegyzem meg, és képzeletben eljátszadozom a gondolattal, hogy azok ketten előttem smárolnak. Nem hazudhatok; már többször láttam a képet a lelki szemeim előtt, mióta June tett ezzel kapcsolatban egy vicces megjegyzést.

A csípőjére teszi a labdát, és mogorván néz rám.

– Valószínű, hogy nincs is benne semmilyen csókolózós jelenet – mondja, és még egy kicsit rám szegezi dühös tekintetét, mielőtt két kézzel megfogja a labdát, és erősen a földhöz vágja. Magas ívben pattan felém, de hátrálok egy lépést, és fél kézzel elkapom. Felé kocogok, aztán megfordulok, felugrom a levegőbe, és bezsákolom a dobást anélkül, hogy hozzáérne a karikához.

– Nekem is sokat kell dolgoznom. Te is tudod. A továbbtanulásra gyűjtök, és bár anyának jól megy az üzlet, annyira azért nem, hogy legyen időm lazsálni.

June próbál félretenni, hogy egy erősebb iskolában tanuljon tovább. Lucas az érettségi után az MIT-re fog járni, és szerintem fél egy kicsit az egész távkapcsolat dologtól. Bár jelenleg az a terv, hogy találjon magának egy megengedhető helyet Indianában, és nem lepődnék meg, ha végül Bostonban kötne ki.

Ha teljesen őszinte akarok lenni magammal, konkrétan azt szerettem volna, hogy ne legyen más választásom, mint segíteni Abbynek. A szívem mélyén tisztában vagyok ezzel. Még most is, miközben igyekszem meggyőzni magam, hogy igazából nem akarok együtt lógni vele. Pedig de. Igenis szeretnék együtt lógni vele. Átkozottul biztos, hogy ezt senkinek nem fogom hangosan bevallani. Még June-nak sem.

– Tudod, igazából nincs mitől félned. Túl vagyok rajta – hazudom. Kiváló hazug vagyok. A testvéremmel is állandóan ezt csinálom, úgy csinálok, mintha tök jól kezelném ezt a válást meg a nyilvános megaláztatást amiatt, hogy az anyánknak viszonya volt a legjobb barátom apjával. Könnyebb Haydennek, ha én összeszedett vagyok. Mindig ő volt a szorongóbb, és aki helyre akarta hozni, ami elromlott, így most teljesen lefoglalja a családunk. Nem kell még engem is felvennie a listára. Amennyire ő tudja, mindent tökéletesen jól kézben tartok.

– Tényleg? – June kiveszi a labdát a kezemből, míg én elveszek a gondolataimban.