Tartalomjegyzék

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Aurora Lewis Turner

A lélekdoboz

Aurora Lewis Turner: A hét pecsét – A lélekdoboz

©Aurora Lewis Turner

Szerkesztetés/korrektúra: Soltész Eszter

Borítóterv: Bakonyi Tímea

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/auroralewisturner.fantasyregenyek

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2024.

epub ISBN: 9786156624239

mobi ISBN: 9786156624246

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

1. fejezet

Az ajánlat: halál

Hangos léptek kopogtak a császári palota kövezetén. Vörös-arany színek domináltak a belső terekben, sok helyütt arany sárkányok, szárnyas kígyók, a történelem fontosabb csataképei díszítették a falakat.

A császár a csarnok bejáratával szemben, trónja előtt állt, várta közeledő katonáit. A trón mellett két arany tálcán különféle füvek füstölögtek, jellegzetes illatukkal beterítve a helyiséget. A császári testőrség tettre készen állt a magas, idős, mandulaszemű uralkodó mögött. A császár vörös kimonóhoz hasonló ruhát viselt, deres haját feje tetejére tűzte, gondosan nyírt szakálla bölcsességről, fekete írisze komolyságról árulkodott.

A palotát hangos káromkodás töltötte be, mivel a császári testőrség emberei egy férfit cipeltek, s löktek egyenesen az uralkodó lába elé. A férfi bűzlött az alkoholtól, mosdatlan volt, hosszú haja, szakálla rendezetlenségről tanúskodott. A császár egyetlen intésére két katona nyúlt a hóna alá, hogy feltámogassák őt.

– Jól van már! Magamtól is tudok járni – rivallt rájuk a részeg. Kitépte izmos karját a katonák rázáródó szorításából. Felegyenesedett, szavait meghazudtolva úgy imbolygott, hogy félő volt, ismét a földre hanyatlik.

Amint meglátta a császárt, így szólt hozzá:

– A francba! Hát nem úsztam meg! – hajtott kényszeredetten fejet uralkodója előtt.

– Léto Blackhart kapitány – harsogta be a teret a császár magabiztos hangja. – Örül a szívem, hogy újra köztünk van.

– Legalább egyikünké – jegyezte meg a tántorgó férfi elsötétülő tekintettel, mire síri csönd hullott alá a vörös-arany teremre. Éles pengék csendültek az arcátlan megjegyzést követően; a katonák Blackhart kapitánynak szegezték kardjukat. De a császár hangosan felnevetett, hangja végighullámzott a termen, és a szoborként megdermedő őrök sorfalán.

A feszült légkör megenyhült.

– Sok pletykát hallottam önről, de csak elvétve említik a humorérzékét – jegyezte meg a császár derűsen. Közben intett a fejével embereinek, hogy tegyék el kardjukat. Végignézett a koszos, seszínű inget, barna nadrágot, fekete bakancsot viselő férfin, majd trónjára ereszkedett.

– Gondolom, tudni akarja, miért van itt.

– Tán nem a megnyerő személyiségem és valamikori harctudásom miatt? – vigyorodott el a szakállas alak, mire a császár bólintott.

– A harctudása miatt mindenképp. Gondolom, hallott a holnapi felvonulásról.

– Ki ne hallott volna? Elvégre maga a megváltó ereszkedik a pórnép közé – ironizált az egykori katona.

– Úgy beszél, mint aki nem hisz benne – ízlelgette szavait a császár.

– Elég háborút láttam ahhoz, hogy ne higgyek a pletykáknak – sötétült el a tekintete.

– Ez most igaz – húzta ki magát a császár, de nem azért, hogy fölényesnek tűnjön. Inkább csak a tényeket közölte, persze uralkodói pompában. – A lány valóban látó. Tudja, merre van a Világ Kereke, ami változtathat sorsunk alakulásán.

– Azt hittem, erre csak az uralkodók képesek – telt meg a katona tekintete gúnyos dühvel. – Elvégre mi reménnyel szolgálhat egy nyolcéves lány egy évezredek óta tartó háborúban? Az asszonyok odakint – mutatott a kijárat felé – azért szülnek, hogy katonának vigyék tízéves gyermekeiket. Minek? Úgyis vagy a sárgák, vagy a kékek kardjára tűzve lelik halálukat. Ebben a világban azért élünk, hogy meghaljunk.

– Feltételezem, változtatni kíván ezen – folytatta a császár hűvösen, mit sem reagálva a politikát ért vádakra. Most Blackhart kapitányon volt a sor, hogy elnevesse magát.

– Ki nem? De ez is csak egy elérhetetlen eszme, egy álomkép, nemde? – csóválta a fejét a mosdatlan alak. Időközben sikerült olyan pózt felvennie, ami kényelmes is volt, és nem is tántorgott tőle. – Hépíng császár, sokáig szolgáltam önt. Mindenemet odaadtam a Vörös Birodalomért. A birodalomért, magáért, a népért. Éppen ezért tudom; ennek a háborúnak akkor lesz csak vége, ha bezárul a Lepel, és minket is elemészt a sötétség.

– Tudja, kapitány, csak azért nem veszem a fejét felségsértésért, parancsmegtagadásért, felségárulásért, mert úgy hiszem, az én közbenjárásom nélkül is hamar elveszíti.

– Hagyjuk a játékot, császárom! Térjen a lényegre! Mit akar tőlem? – húzta ki magát a férfi, ezzel kizökkenve a kényelmes pozitúrából, és mindezt azért, hogy tetőtől-talpig végigmérje a császárt.

Ekkor látszott igazán, az évek óta tartó önpusztítás ellenére Blackhart milyen magas, harcedzett egy fickó. Még az utóbbi évek masszív leépülése se tudta tönkretenni a testét. A lelke már más tészta…

– Tudja, kapitány – állt fel a császár, hogy lelépdeljen az arany lépcsősoron. Lassú sétába kezdett –, én szeretnék az a császár lenni, aki békét teremt a birodalmak között.

– És hogyan kívánja megteremteni azt a békét? – nevette el magát a kapitány újra, miközben ő is sétálni kezdett a csarnokban, császára oldalán.

– Nálunk van a kiválasztott. Ő tudja, hol a Világ Kereke. A segítségével fordíthatunk sorsunkon.

– Szuper! Akkor menjen ő és hozza el! Ha már ő az egyedüli, aki tudja, ki lopta el.

– Nem az számít, ki lopta el – csóválta a fejét a császár kimérten.

– Pedig azt hittem, emiatt ölik halomra egymást az emberek odakint – mutatott ismét a palota bejárata felé.

– Valóban. De most az egyszer az a lényeg, hogy megtaláljuk a kereket, fordítsunk rajta, és megmentsük az embereket a háború további borzalmaitól.

– Nagyon jó ötlet. Majd integetek a kiválasztottnak, amint kilép Chéngshiből.

– Látom, eléggé eltompította elméjét az alkohol utóhatása, hogy még mindig nem jött rá, miért van itt – mosolyodott el a császár, amint az egykori katona felé fordult. Ezúttal úgy nézett rá, mint tanára a rossz gyerekre.

– Azt akarja, hogy én vigyem el a kiscsajt a Világ Kerekéhez? – döbbent meg a férfi.

– Választhatja a bitót is, megadom a lehetőséget. Elvégre vagy száz behívót küldtünk ki magához, de egyszer sem jelentkezett az osztagánál. Ez pedig parancsmegtagadás, melynek büntetése…

– Halál – ismerte el a katona. Nem különösebben látszott, hogy érdekelné a dolog.

– Látom, kezdi kapiskálni – mosolyodott el a császár, barátságos csillogással szemében. Olyan volt, mintha a tanár végre helyes feleletet kapott volna a diákjától. – Nézze, a halálos ítéletek csupán eszközök ahhoz, hogy fenntartsam a rendet a birodalomban. Nem szívelem ezt a fajta büntetést. Jómagam hiszek abban, hogy önnél más módszerek is célra vezetnek.

– Tehát azt várja tőlem, hogy egy kislány pesztonkája legyek egy olyan küldetésen, ami holmi homályos jóslaton alapszik, és verekedjem át magam akár több frontvonalon érte?

– Több frontvonalon és a Leplen – bólintott a császár. – A nyomok odavezetnek. De reményeink szerint, minél közelebb lesznek a célhoz, Xí annál jobban látja majd az utat.

– A Leplen? Maga megőrült! Minden tisztelettel, de tényleg meghibbant? A Leplen túl csak halál vár – ellenkezett Blackhart kapitány. – Tehát így is, úgy is halálba küld. Csak esélyt ad arra, hogy magam válasszam meg a hóhérom. Milyen nagylelkű, császárom!

– Tudom, az út kockázatos, de most felcsillant végre a remény. Mint említettem, annak reménye, hogy én legyek az a császár, aki békét hoz a Birodalomnak és a világnak. Itt az idő, hogy véget vessünk a háborúnak, ami már oly sok más birodalmat elpusztított, s tett a Lepel martalékává. Mit mond?

– Hogy ez őrültség. Jól értek a fegyverekhez, de képtelenség eljutni a Lepelig egy kislánnyal az oldalamon át véres harcmezőkön, barbár hordákon, esetleg kalózokon, és idegen népek idegen földjein. Lehetetlen küldetés. Hamarosan ott talál majd engem, és a kislányt is vérbe fagyva egy deres lankán, vagy folyóban vízi hullaként.

– Éppen ezért nem mennének egyedül – jelentette ki a császár határozottan, és látszólagos nyugalommal hangjában.

Hangos szavai bezengték a csarnokot, amint megfordult, és kiadta az utasítást:

– Jöjj ide, Zima! – kérte, miközben Blackhart kapitány tovább ellenkezett:

– Azt kéri, hogy egy öngyilkosjelöltekből álló csapat élén induljunk útnak? Miért nem küld haderőket a Lepelhez, és rajta keresztül?

– Mert nem jutnának el odáig. Még sosem vettük be magunkat a Kék és a Sárga Birodalom szívébe – magyarázta a császár közömbösen. – De egy kis csapat kevésbé feltűnő, át tudnak siklani az olyan apró réseken, amin egy egész hadosztály már nem. Maga lenne ennek a csapatnak a vezetője.

– Császárom! – harsant fel a kellemes, női hang a teremben. Mindkét férfi tekintete az érkező felé fordult, de míg az egyiküké felcsillant, a másikuké elsötétült.

– Mit keres itt egy ilyen? – köpött a padlóra a kapitány az érkező nyomában. Azonnal tudta, ki… mi is az a nő, akit a császár hívatott.

Zimának hosszú, sötétkék haja, kék szeme, gyönyörű arca volt, amin arany szeplők ültek. Bájai ott domborodtak, ahol csak kell, csinos volt testhez álló, fekete egyenruhájában, karddal oldalán, érzelmek nélkül szemében.

– Zima egyike a kék hadseregtől orozott hadifoglyainknak. Ő egy nokturna.

– Azt látom – sziszegte a kapitány gyűlölettel szemében. – Nem vagyok hajlandó tovább egy levegőt szívni egy ilyen… egy… egy ilyen szörnyeteggel. Úgyhogy minden tisztelettel, császárom, de akasszon fel! A válaszom nem – fordított nekik hátat, s indult a kijárat felé. A császár csalódottan nézett utána, majd úgy gondolta, kijátssza az utolsó ütőkártyáját.

– Tudok a családja tragédiájáról – mondta, aminek hatására megfeszültek Blackhart kapitány izmai. Megtorpant, de nem fordult meg. – Borzasztó, szörnyű tragédia. De most lehetősége nyílik megakadályozni, hogy mások is ilyen sorsra jussanak. Nekem hátat fordított. De komolyan hátat fordít nekik is?

– Nem fogok közösködni egy nokturnával – csóválta a fejét a férfi.

– Jó, mert rögtön kettő is akad a csapatában. Egy harcos, akit már ismer, és egy felcser – jelentette ki a császár, miközben az előbbinél Zimára mutatott.

– Maga őrült, ha azt hiszi, összeállok ezekkel – fordult meg a férfi, hogy mutatóujjával a császár felé bökjön, s dühében megfenyegesse őt. – Őrült, ha azt hiszi, hogy egy öngyilkos csapat élére állok, ami valószínűleg el fog esni a következő utcasarkon. Őrült, ha azt hiszi, hogy béke köszönthet ránk az örök háborúban.

– Akkor legyen! Őrült vagyok. De elkeseredett időkben elkeseredett tettekre van szükség. Nem kérem, hogy azonnal bólintson rá. Maradjon itt a palotában! Várja meg a holnapi fölvonulást! És még azután is dönthet arról, hogy a bitót vagy a küldetést választja. Mit szól?

– Rendben – adta be a derekát a férfi, majd gyűlölettel telt kék szeme a szoborként álló nőre siklott. – De addig is… ő és a fajtája tartsa magát távol tőlem!

– Úgy rendben van – bólintott a császár. – Szolgáink elvezetik, kijózanítják, lefertőtlenítik, és megnyírják magát.

– Meg a jó büdös francokat!

– Kérem! Csak nem festhet úgy a császár egyik kegyeltje, mint egy mosdatlan, szagos troll – mondta ki úgy a bölcs férfi, mintha mosoly játszana szája szegletében. Blackhart többször is megsértette az udvari etikett szabályait. Azért is bitóra került volna, hogy kinyitotta a száját, de a császárnak szüksége volt rá.

Blackhart egy pillanatra elgondolkodott, mielőtt megkérdezte:

– A kegyeltje, vagy a bábja? – vetette neki oda a kapitány.

– A katonája – bólintott elismerően a császár. Ekkor jött két szolga Blackhartért, és elvezették őt.

Hépíng császár közben egy szűk folyosóra ért, ahová Zima árnyékként követte őt. Amikor kettesben maradtak, az uralkodó megtorpant, és a nő is megállt. A császár szembefordult vele, lehalkította hangját.

– Drága Zima! – mosolygott rá kedvesen, de a nő arca szenvtelen maradt.

– Mit parancsol, császárom? – kérdezte gépiesen a nő, mire Hépíng elnevette magát, viszont hangjában keserűség csendült.

– Tudod, külsőre olyan emberiek vagytok, de belül… üresek.

– Vitatkoznék. A nokturnák és nokturnók testében ugyanolyan szervek találhatók, mint az emberi testben. Nekünk is van májunk, lépünk, agyunk és szívünk.

– Ez így igaz – nevetett tovább a császár. – Mindenetek megvan, csak éppen az nincs, ami az embert emberré teszi. De sebaj!

– Mi teszi az embert emberré? – kérdezte a nő, de kíváncsiság helyet ugyanolyan nyugodt üresség ült tekintetében, mint máskor.

– Sok dolog. De erről most ne nyissunk vitát! Kérni szeretnék tőled valamit.

– Ez parancs lesz, uram?

– Igen, parancs – bólintott az ősz férfi.

– Hamarosan hosszú útra indultok. Vigyázz Xíre, és a kapitány…

– Őrá is vigyázzak? – kérdezte a nő. – Mérges lett, amikor meglátott.

– Mert elragadták az érzelmei. De honnan tudod, hogy mérges volt?

– Az arcizmai elárulták. Tudok olvasni a jelekből. A mimikai és rágóizmoknak több fajtája létezik. Ott van például a homlokizom, a szemöldök-közelítő izom… – és még sorolta a többit is. – Ezek mozgásából meg tudom állapítani, ki milyen érzelmi állapotban van, amiből következtetek a további reakcióira.

– Arra kérlek, Zima, hogy védd meg őket – fordult felé a császár. – Xí legyen a prioritás, de van egy olyan érzésem, hogy a kapitánynak is fontos szerep jut ebben a háborúban. A te segítségeddel és képességeiddel eljuthatnak a célig.

– Úgy lesz – szalutált a nő, majd a császár útjára engedte őt is.

A fürdőbe vezették Balckhart kapitányt, ahol egy gőzölgő dézsa állt. Mellette különféle, hajvágáshoz és borotválkozáshoz alkalmatos szerszámokat készítettek elő egy asztalra. Két nő várta őt, mindkettő fekete hajú, mandulaszemű asszonyság. Kényelmes, helyi viselet feszült testükre, hajukat a fejük tetejére fogták. Parancsolón mutattak a dézsára. A kapitány kelletlenül vette le magáról ingét, így fedetlenné vált izmos karja, feszes mellkasa, kockáktól domborodó hasa.

Az asszonyok mégis szájukhoz, majd homlokukhoz emelték kezüket, s elborzadva néztek rá.

– Általában más reakciót szokott kiváltani a hölgyekből fedetlen testem látványa. No, de sebaj – somolygott a férfi a bajsza alatt, ugyanis tudta, mi okozta a rémületet.

A testén jól látható fehér hegei mellett fekete tetoválásokként különféle ábrák ültek. Mozogtak, mintha a jelek szabadon léteznének, terjeszkednének, összehúzódnának a bőre alatt. Letolta a nadrágot is és belemerült a dézsába. Az asszonyok közben elhagyták a szobát.

Blackhart kapitány tudta, nem is maguk az ábrák, hanem a fekete foltok jelentése borzasztotta el őket. Mindenesetre élvezte a forróvizet, melynek gőze betöltötte az egész apró helyiséget. Nem kellett sokat várnia, és elhúzódott a tolóajtó, beléptek rajta ugyanazon asszonyok, akik az előbb távoztak.

A kapitány tudta, hogy nem szegülhettek szembe a császári paranccsal, ezért kötelességtudatuk miatt visszatértek hozzá. Elvégre a megtisztítása volt a feladatuk. Csakhogy arról csupán halvány sejtéseik lehettek, a kapitány mennyire mocskos valójában. Ezen pedig sem a szappan, sem a kefe nem segít.

Az egyik asszony poharat nyújtott a férfi felé.

– Tessék! Ezt igya meg! – mondta, s mikor a pohár biztonságban Blackhart kezébe került, a nő gyorsan elhúzta onnan ujjait, hogy még véletlenül se érjen össze a két bőrfelület. A kapitány lehajtotta a fertelmes ízű löttyöt, vagyis a józanító folyadékot, aztán krákogva, köpködve morogta az orra alatt:

– Inkább berúgok, s viselem a másnaposságot, mint hogy még egyszer ilyet igyak – rázta ki őt a hideg a folyadék íze miatt.

De nem sokáig ellenkezett, ugyanis a legszigorúbb tekintetű nő hátrahajtotta a fejét, hogy nekiessen a szakállának és a hajának. A többiek előkészítették a tisztálkodáshoz szükséges eszközöket, hogy azokkal fürdessék le a férfit.

Blackhart kapitány épp a tükör előtt állt, és gombolta össze széles vállán fekete uniformisát a kényelmes szobában. Alig ismert arra a férfire, amelyet a visszatükröződő felület mutatott neki. Rövid, kócos, barna haj, csupasz arcbőr, kék szempár nézett vissza rá. A császár tökéletes katonája. Tudta, nem kell sokat várnia, és visszatér arcára borostája.

– Öreg vagyok én már ehhez – csóválta a fejét. Bár a tükörképe nem ezt mutatta, mégis úgy érezte, még el sem kezdődött, mégis belefáradt ebbe az akcióba. De azért be kellett látnia, kíváncsi, mi sül ki ebből az öngyilkos küldetésből.

2. fejezet

A szövetség

Tömeg tolongott a jókora, vörös, díszes, sátortetős palota előtt. Katonák vigyáztak a rendre, és a biztonságra. A kaputól vörös szőnyeg vezetett le a nép közé, kétoldalt izgatott lakosok várták a fejleményeket. Amint a császári szónok megjelent, az emberek zsivaja elhalt, az egész város elcsendesedett. Az aranyruhás, alacsony, fekete hajú férfi elővett egy tekercset, s felolvasta róla az uralkodó szónoklatát:

– Drága népem! Mint tudjátok, nemrég remény kelt szívünkben. Ezt a reményt egy kislány, Xí gyújtotta, aki megjövendölte a háború végét, a Világ Kerekének visszafordítását. Ha ez megtörténik, lehull a Lepel, nem lesz már éles határ élet és halál között, nem lesz örök rettegés, a béke évszázadai köszöntenek ránk. Hogy ti is bizonyosságot nyerjetek, körbehordozzuk az istenek ajándékát, magát a reményt sötét és bizonytalan életünkben. Üdvözöljétek őt!

Kürt harsant, melynek hallatán a néma tömeg egyszerre fordult a palota bejárata felé. A nyolc év körüli kislány óriási, arany hordozón ült. Szőke haját összetűzték, arcát kifestették; szemhéját vörösre mázolták, s a festék hosszú csíkot húzott egészen arca közepéig, amit fehérre meszeltek. Ajkán kék rúzst viselt. A kislányt tetőtől talpig aranyba öltöztették. Kötelességének teljes tudatában ült a gyaloghintón, amit hat nagydarab férfi vitt a vállán. Lába előtt virágok hevertek, az asszonyok is virágokat fektettek elé, amerre csak elhaladt. A férfiak az istenek jelét mutatták felé, összesúgtak, bármerre is járt. Jobbján Zima ballagott kényelmes tempóban, kezét övén lógó kardjára fektetve. Sötétkék haját kendő alá rejtette, mivel a helyiek sem rajongtak a nokturnókért. De már így is szárnyra kelt a szóbeszéd, miszerint a kislánynak különleges testőre akadt. Blackhart nem is értette, hogy nem jöttek rá, amikor csak a nőre néztek, hogy nem emberi lény. De hát ilyen volt a politika. Az emberek azt hitték el, amit a császáruk mutatott nekik. És most minden szem a lányra szegeződött.

A kapitány a palota egyik széles oszlopának dőlt, onnan szemlélte a jelenetet. Rég nem látott már ilyet; remény csillogott az emberek tekintetében. Voltak, akik hangosan éljeneztek, tapsoltak, kiabáltak örömükben. Csakhogy ő már megtanulta a leckét; a remény csalfa szirén, mely kecsegtető énekével csábítja a gyanútlan szíveket egyenesen a sötét, komor halál ujjai közé.

A kapitány ezért csak a fejét csóválta, és valahányszor a lány mellett haladó Zimára pillantott, összeszorult a gyomra, kígyóként mart szívébe a gyűlölet.

A körmenet a császár csarnokában ért véget. Pont ott, ahol kezdődött. Amint bezárult mögöttük a vaskos, díszes ajtó, Zima a kezét nyújtotta a lánynak, aki súlyos ruhája ellenére fürgén szökkent le a gyaloghintóról.

Meghajolt a császár előtt, s csillogó szemmel megkérdezte tőle:

– Jó voltam? Ugye jó volt minden? Azok az emberek, és a virágok... Még olyan is volt, aki süteményt adott.

– Nagyon jó voltál, Xí – mosolygott a lányra a császár úgy, mintha kedves, ősz nagyapó lett volna, aki épp szépen verselő unokáját dicséri.

Megérintette a kislány feje búbját, s így folytatta:

– Már a népünk is tudja, milyen különleges vagy. Ne feledd, nem a ruha, a virág és a sütemény miatt vagy fontos, hanem azért, ami itt és itt van – bökött a lány fejére, majd a szíve tájékára.

Amint a császár újra felegyenesedett, kíváncsi tekintettel a kapitányra pillantott.

– Maga mit mond?

– Hogy még túl kicsi egy öngyilkos küldetéshez – csengett őszintén a férfi hangja.

– Zima és az ön oldalán nem érheti bántódás.

– Azért hívott meg, hogy lássam őt, aki korát tekintve akár a saját lányom is lehetne? Azt tervezi, emiatt belemegyek ebbe az őrültségbe?

– Látom, nem is olyan lassú észjárású, mint amilyennek egyesek tartják, kapitány – szikrázott játékos fény az ősz férfi szemében. – Itt az idő, hogy döntsön.

– Azt hittem, nincs választásom – szúrta a császárba kíváncsi tekintetét a férfi.

– Mindig van választásunk. Maga jelenleg a biztos, vagy a bizonytalan halál között dönthet. Ha az utóbbit választja, talán jó cél érdekében hal meg, s talán megvédhet egy ártatlan életet – simított végig a kislány aranyhaján.

– Rendben – adta be a derekát a kapitány. – És ez lesz a csapat? Én, a kislány, és két átkozott nokturnó?

– És még három másik személy. Összesen heten lesznek. Nyugodjon meg, kapitány, senki olyat nem küldök a Lepel mögé, akinek van más választása.

– Tehát mind tolvajok, útonállók, gyilkosok? Ez aztán tényleg megnyugtató – tette hozzá dohogva a férfi, majd a lehető legtávolabbra állva a nokturnától megvárta, hogy megjelenjen csapata többi tagja.

Nem kellett soká várnia, ugyanis kinyílt az ajtó, s belépett a terembe egy világoskék hajú férfi. A kapitány azonnal tudta, hogy ő a másik nokturnó, aki a tervek szerint velük tart az úton. A hajszínük különböztette meg az orvosokat a harcosoktól; míg az előbbieké világoskék, az utóbbiaké sötétkék volt.

Mögötte egy ikerpár lépkedett, mindketten magasak, izmosak, vörös hajúak voltak, akik rövid szakállt viseltek. Volt még velük egy férfi, akinek vállig ért barna haja, átlagos testalkatúnak tűnt, így a kapitány tudta, hogy nem is a testi erejéért, hanem az eszéért tarthat velük. Ami meglátása szerint még rosszabb volt, mint ha egy üresfejű tolvajjal rakták volna össze őt.

– Császárom – hajolt földig a ravasz képű fickó. A kapitánynak borsódzott a hanglejtésétől a háta.

– Üdvözöllek, Byron.

– Felségességed! Gyüttünk, ahogyan tudtunk – hajoltak meg a nagydarab ikrek is, miközben a felcser Zima mellett állt, mintha mindketten a termet dekoráló szobrok közül származnának.

– Ezennel megalapítom a ti rendíthetetlen szövetségeteket. A feladat adott; Xí útmutatása alapján felkeresitek, és elfordítjátok a Világ Kerekét. A kislány védelme mindennél fontosabb. Blackhart kapitány lesz a vezetőtök – mutatott a férfire, akinek nem esett jól a hirtelen jött figyelem. Aztán a császár maga után intette az egész csapatot. – És most gyertek velem!

A termet elhagyva a palota útvesztőjében találták magukat. Egymás után ballagtak némán. Zima Xí közelében haladt, nyugodtan, hangtalanul lépkedve, míg a többiek gyanakodva firtatták egymás arcát. Ezek a pillantások mindent elmondtak, de bizalom nem sok látszott bennük.

Az egyik folyosóra érve jókora, faragott faajtót pillantottak meg, melyet tágra nyitottak az őrök a császár előtt. Odabent a könyvtárban tekercsek, faltól falig érő polcok vártak rájuk.

– Ő az udvari történészünk – mondta a császár, miközben az említett magas, feketébe öltözött, kalapot viselő ember meghajolt uralkodója előtt.

– Előkerestem a kért térképeket, felség – mondta, mire az egyik kupac, asztalra fektetett papirosokra mutatott, melyeket gyertya fénye világított meg.

– Az első állomás Fellegvidék, s azon belül Sóvár – mutatott a térképre a császár, melyen vad táncot lejtett a gyertya fénye.

– Ahhoz át kell verekednünk magunkat két frontvonalon is – csóválta a fejét a kapitány, míg ő is a térképbe mélyedt. – Innen a sárgák, innen pedig a kékek támadnak. Képtelenség lenne átjutni rajtuk, hacsak nem hadsereggel próbálunk túljutni a frontvonalakon. De már évszázadok óta hol ők foglalják el, hol pedig mi vesszük magunkhoz a helyőrséget itt és itt – vezette végig mutatóujját a térképen. – Lehetetlenség.

– Van másik út – mondta a ravasz képű fickó, s a Vadon felé mutatott.

– Persze, ahol vagy sötét albínók tűznek kardélre, ogrék falnak fel élve, vagy éppenséggel vadak isznak bort a koponyánkból. Mégis, te melyiket választanád? – csattant fel a kapitány, belegondolva annak az útvonalnak a veszélyeibe. – A háború kezdetétől fogva a Vadonba vonultak a népek, elbújtak előle, félve, hogy egyszer őket is utoléri.

– Ha az emberek hadain nem jutunk át, marad ez – vonta meg a vállát Byron unottan. – Még így is több az esélyünk, mint a két frontvonalnál.

– Tyű, nékem is szimpatikásabb a troll, vagy az albínó, mint a háború. Azoknak legalább lukat lehet beszélnija hasukba – röhögött az egyik iker, tőrét kivonva, s megforgatva a levegőben. Mire a másik iker a térdét csapkodta a nevetéstől.

Zima viszont csak annyit észlelt az egészből, hogy az egyik bandita tőrt ránt, aminek hegye egyenesen a császárra mered. A nő azonnal mozgásba lendült. Egyetlen gyors ütéssel kiverte a férfi kezéből a tőrt. A többiek háromig se tudtak elszámolni, és a nőnél vagy háromszor nagyobb férfi jajgatva hevert a földön. Zima elővette két kardját, s mindkettőt a földön fekvőre szegezte. Úgy, hogy a feje pont a pengék közé kerüljön.

– Elég lesz, Zima! – beszélte le őt a császár a vörös hajú férfi felkoncolásáról. A nő eltette fegyvereit, és visszaállt a helyére, mintha mi se történt volna. A földön fekvő feltápászkodott, s nyakát masszírozva bámult a nőre, mintha ördögöt látna.

– Eztet mé’ köllött? – kérdezte, de nem kapott rá választ. A császár tekintete is visszaszállt a térképre. Egy ideig magában hümmögött, majd így határozott:

– Menjetek erre! Nemhiába költöztek a lények is a Vadonba; erdőkbe, mocsarakba, sziklák közé. Ha nekik biztonságos, úgy nekünk is az lesz. – Pillantása az egyik szolgája felé száguldott. – Kérlek, adjatok le neki egy listát mindenről, amire csak szükségetek lehet az úton. Néhány óra alatt összekészítjük. Holnap reggel indulhattok is.

– Én aztat mondom, cimbik – húzta széles vigyorra száját az egyik iker –, hogy utolsó esténket a fővárosba’, én biza hideg sör, dús keblű macák, és hangos dalok közt akarom tőteni. Tudok is egy helyet. Na, miccótok? – kurjantotta lelkesen.

– Jómagam támogatom az ötletet – szólt a ravasz képű Byron. – Joe és Jonah pártján állok a kérdésben.

– Lehet, hogy te igen, de egy nyolcéves gyereknek nem pont erre lenne szüksége – szólt közbe Blackhart.

– Mé’ mondasz ilyet? – hördült fel Jonah, a kapitányra meredve. – A hangos dalokat biztosan élvezné. Igaz-e, töpszli? – kócolt bele a lány szőke hajába, hogy ettől elszabaduljanak tincsei. Amikor viszont Zima a kardja markolatához nyúlt, megadóan feltartotta kezét.

– Jó’ van, no! A kapitánka a főnök.

– Egy éjszaka még belefér – vonta meg a vállát Blackhart, mintha végül is édes mindegy lenne neki, hol hajtja álomra a fejét. A férfiak mind lelkesen összenéztek, az ikrek pedig össze is csapták tenyerüket.

A császár valóban nem túlzott, amikor azt mondta, hogy pár órán belül minden szükséges dolgot összekészíttet. Nagy táskákban, hátizsákokban várta a csapatot a felszerelés, bár mindenki ragaszkodott saját kardjához, fegyveréhez. A császár elbocsátó szavai után lovakkal indultak a külváros felé. Xí is úgy ülte meg a lovat, mintha egész életét ezen az állaton töltötte volna. Zima nem tágított mellőle, hűséges védelmezőjeként követte a lányt, bármerre is ment.

A városban felgyulladtak már a lampionok, melyek megtörték az éjszaka sötétjét. Úgy ragyogtak, mintha egyetlen dolguk lenne; mutatni az utat, egyenesen a kocsmához.

Odabent olyan hangulat tanyázott, mint bármely más ivóban. A csapos a pultnál mérte a sört, termetes asszonykák szolgálták ki az inni vágyókat. Hangos zaj töltötte meg a helyiséget, ahogy kupák koccantak. A vendégek egymást túlharsogva beszélgettek, valaki dalra is fakadt.

A kapitány a pultoshoz lépett, s így szólt:

– Itt maradnánk éjszakára. Lovainkat kikötöttük odakint. Abrakoltassák meg őket!

– A szobáik fent vannak, uram. Ezerötszáz galen lesz – mondta a férfi. Amint a kapitány eléje tette a kért összeget, és még rá is dobott egy kis borravalót, már rögtön szívélyesebben állt neki otthagyni a pultot, hogy maga mutassa meg a szobákat vendégeinek.

Zimát és Medárdot, az orvost kivéve mindenki külön szobát kapott. Nem voltak nagyok a helyiségek, de egy éjszakára megfeleltek.

– Vacsorát is kérnek az urak? – kérdezte az ősz, szakállas, kissé csapzott figura.

– Én már nagyon éhes vagyok, de előbb átöltözöm – mondta Xí, Zimára pillantva. A kapitány bólintott, ezzel engedélyt adva rá.

Miután mind lepakoltak a szobákban, Xít és Medárdot kivéve mind lementek a kocsmához, ahol egy kevésbé szem előtt lévő bokszot választottak maguknak.

– És mostan gyühetnek ám a sültek, a bor, a pájinka, a sör, és a szépasszonok! – röhögtek az ikrek, míg Zima a boksz legbelső szélére húzódott, fejére, csuklyája alá fekete kendőt kötött, mivel színes haja felkeltette a helyiek érdeklődését. Nem olyan régen történt, hogy a nokturnók betörtek a fővárosba és legyilkolták a népet, így emlékeikben még élénken élt a szörnyű eset. Ahogy a kapitány, a Vörös Birodalom polgárai se szívelték őket.

A csapos étellel, itallal, minden földi jóval kínálta vendégeit. Az ikrek masszív alkoholizálásba kezdtek, de Léto Blackhart kapitánynak más tervei voltak. Kék pillantása végigszáguldott a helyieken, és kiszúrt magának két gyanús fickót az egyik bokszban, akik éppen kockáztak. De nem tett semmit, gondolta, kivárja a megfelelő pillanatot.

– Hát te nem eszel? – kérdezte Byron Zimától.

– Nem – mondta a nő, s annyiban is hagyta a dolgot.

– Látom, nem sokat tudsz a nokturnókról – csóválta a fejét a kapitány lenézően. – Nem esznek, nem isznak, nem alszanak, nem éreznek az égvilágon semmit.

– Semmit? Hogyhogy semmit? – kérdezte Joe. – Ha mondjuk, beléje bökném a disznónyesőmet?

– Próbáld ki! – vonta meg a vállát a kapitány. Pillantása elidőzött a nőn, aki eddig is asztalra fektetett kézzel ült.

– Aztat ugyan nem! – visszakozott az iker. – Nem fogok én ártatlan kisjányokat nyesegetni.

– Te tudod – vonta meg a vállát a kapitány újra, de aztán felkapta az asztalról az étkezéshez kikészített kést, és beleszúrta a nő kézfejébe.

Zimának még csak arcizma se rándult, észre se vette, hogy a kés a bőre alá hatol, átvág pár inat és izmot, s annak éle a tenyerén tör elő. A férfi kihúzta a pengét a szúrt sebből, ami magától összehúzódott. Pár pillanat elég volt ahhoz, hogy nyoma se maradjon a vágásnak.

– Én mondom, komám, emez nem normális – csóválta a fejét Jonah.

– Nem. Egyetlen kibaszott nokturnó vagy nokturna se az istenek teremtménye. Emberek alkották őket, a kékek katonái – magyarázta a kapitány gyűlölettel szemében.

– Úgy hallottam, a háborúban nem csak harctudásuknak veszik hasznukat – mérte végig a nőt olyan pillantással Byron, mintha vetkőztetni akarná. – Éjszaka a magányos katonákat vidítják ágyukban.

– Így igaz – hagyta helyben a kapitány. Byron hátradőlt, s továbbra is a csodaszép nőt méregetve megkérdezte:

– Na, ki kezdi?

– Ó, te aztán nem tétovázol, komám – röhögtek az ikrek, egymásra pillantgatva.

– Kanos vagyok. Nem járnak dús keblű asszonykák a császár tömlöcébe – vigyorgott a férfi, még mindig Zimát méregetve. – Ő pedig csodaszép. Na, kezdhetem?

– Nem – jelentette ki a kapitány határozottan.

– Ó, hogy a rettegett erény bajnoka, több száz császári kitüntetéssel bíró Léto Blackhart kapitány akarja meghágni a nokturnát először. Erre azért nem számítottam! – vigyorgott a ravasz képű.

– Egy csapat vagyunk – folytatta a férfi, szigorú tekintettel az asztalt körül ülőkre sandítva. – A csapatomban pedig nem hág meg senki senkit. Fogalmatok sincs, mivel büntettem az embereimet, ha gyerekeket gyilkoltak, asszonyokat erőszakoltak.

– Tán nem kiállítottad a hóra, hogy elkapja őket a jegesmedve vagy a betyárbecsület? – röhögött Joe.

– Levágtam a farkukat és a szemük láttára zabáltattam fel a disznókkal – mondta a férfi hidegen, mire mindenkinek arcára fagyott mosolya. – Mivel ez a nokturna nem képes szabad akaratából dönteni arról, kivel bújjon ágyba és kivel ne, ezért rátok is ez a sors vár, ha hozzáértek. Rád meg főleg – pillantott Byronra ellenszenvvel. Azt gyanította, még ez a fenyegetés sem lesz elég ahhoz, hogy távol tartsa őt a nőtől. Ezért rajta kell tartania a szemét.

– Én ugyan nem bántom! – emelte fel a kezét megadóan a sunyi képű alak.

Éppen ekkor érkezett meg Xí és Medárd, akik szintén az asztalhoz telepedtek. A lány mosolyogva mesélte, mennyi ruhát kapott a császártól, melyek közül alig bírt választani. Addig-addig ügyeskedett, amíg Zima mellé telepedett.

A nokturnát és nokturót kivéve mindenki elmerült a sült hús, zöldség, sör, Xí esetében limonádé élvezetében. A kislány ragaszkodott ahhoz, hogy egy jó nagy adag fagyival kísérje le a vacsorát. A kék hajúakat kivéve mindenki jóllakottan dőlt hátra, előttük is üres tányérok feküdtek, így úgy tűnt, mintha ők is ettek volna.

A vacsora végeztével Xí felvetette:

– Dalt szeretnék hallani!

– Ugyan, miféle dalt, kisjány? – kérdezte Joe.

– Valami vidámat – vonta meg a vállát Xí, mire a nagydarab férfi felállt, hogy matróz inge és bekecse csak feszült széles mellkasán és vállán. Öblös hangján elkurjantotta magát, s dalolni kezdett:

Az ikreké a szellem,

S a szellem jelleme egy

Ha e jellemes szellemek tetszenek

Haver, hát kocsmába menj!

A sör, a bor, a pálesz, a szesz

A nők, a csókok – a helyzet az ez.

Szemre vigyázz, a szádat kitárd,

Adj kezembe egy csorba gitárt.

S úgy a csókok, mint a bókok,

Torkodra forrnak, ha zsebemben tárcád

Ha kell, csinálok veled majd boltot,

S öltök magamra újabb álcát.

Mert az ikreké a szellem,

S a szellem jelleme egy

Átvágott téged az ellen,

Minket ám sose feledj!

Jonah már a második sornál csatlakozott testvéréhez. Xí láthatóan nagyon élvezte a dalt és a ritmusát, Byron még dobolt is az asztalon hozzá. A kapitány viszont csak a fejét csóválta, amíg a két zsebmetszőt hallgatta. Xí vagy még háromszor elénekeltette velük a dalt, annyira tetszett neki.

A kapitány végül így szólt a lányhoz:

– Menned kellene aludni. Holnap korán indulunk.

– Csak még egyszer! – kérte őt a kislány, mire a kapitány hosszas kérlelés után beadta a derekát.

– De ez az utolsó! – mondta, aztán a dal végeztével Xí persze újra meghallgatta volna az éneket, de a kapitány ezúttal hajthatatlan, az ikrek pedig fáradtak voltak.

Xí Zimával együtt távozott a kocsmából, akik a fent lévő hálók felé vették az irányt. Amint ez megtörtént, Byron végignézett az ivóban lebzselő hölgyeken.

– Ha már a kék hajú lány tabu, megyek, szerzek magamnak valaki mást – állt fel, hogy szavaihoz hűen cselekedjen.

Közben az ikrek szkanderversenyt tartottak. Sorra akadtak kihívóik, de egyikük se nyomta le a nagydarab, csupa izom férfiakat. Míg a kihívók vért izzadtak, hogy lenyomják Joe-t, Jonah közben kizsebelte őket.

A kapitány is felállt, hogy ahhoz az asztalhoz induljon, ahol kockázni látta a sanda képű fickókat. Odahúzott egy széket, és leült rá.

– Mi dolga velünk a császár egyik kikent-kifent katonájának? – kérdezte a hosszú hajú, felül kopasz, fogatlan, alkoholtól bűzlő fickó, végigmérve Blackhart páncélzatát. – Tán játszanál?

– Nem. Tudom, mit árultok – mondta a kapitány egyenesen, mire az asztaltársaság a fegyveréhez kapott.

– Nyugi! Nem azért jöttem, hogy letartóztassalak titeket. Vásárolni szeretnék – dobott az asztalra néhány arany galent, azt jelezve, komolyak a szándékai. – Ebből mennyi kristályt kapok?

– Egy szütyőnyit – helyezett az asztalra egy kis barna tasakot a rosszarcú ember. A kapitány kibontotta, s meglátta benne a fekete kristályokat.

– Ennyit? – méregette a szütyő súlyát. – A pénz színarany.

– És megkapod őt is egy éjszakára – füttyentett a másik férfi, akinek még volt foga, de ugyanolyan sötét képű alak volt, mint az előző.

Egy szőke hajú, dús keblű nő jelent meg a színen, aki szűk fűzőt és szoknyát viselt. A kapitány ölébe telepedett, mint aki tudja, mi a dolga.

– Szia, szépfiú – dorombolt neki. Látszólag makulátlan áru, ezt a katona is tudta.

– Rendben – csomagolta össze a szütyőt, majd se szó, se beszéd kézen ragadta a nőt, és felhúzta maga után az emeletre, a szobákhoz.

Xí nehezen tudott pihenni, mivel Zima ott állt a szobájában egyenes háttal, kardján nyugtatva kezét, s a kislányt figyelte.

– Így nem tudok aludni. Menj ki, kérlek – mondta. Zima nem vitatkozott, kilépett a szobából, aztán a folyosón állt őrt ugyanúgy, ahogy a szobában, csak ezúttal az ajtót bámulva. A folyosón akkor még nem volt nagy jövés-menés, viszont hallotta a szomszédos szobából kiszűrődő zajokat. Hangos nyögések vegyültek a bárból felszűrődő italozás zsivajába.

Zima egy ideig állt, hallgatta a hangokat, aztán úgy döntött, megbizonyosodik arról, nem esett-e baja a kapitánynak, mivel a női hang mellett az ő hangját is hallotta. Az ajtóhoz lépett, s bekukucskált a deszkák nem túl jól záró résein.

Egyetlen gyertya szolgáltatott fényt a szobában. Egy szőke hölgy térdelt az ágyon, a kapitány a derekát fogta, a háta mögött állt, és elmerült a hangosan nyögdécselő nő testében. A kapitány arca szokatlan volt még Zimának is. Nem látott rajta se vágyat, se éhséget, se semmilyen más érzelmet, mintha ő maga is nokturnó volna. Nem értette, miért van így, hiszen bármennyi férfit is látott életében, akik hasonló örömökben részesültek – amit ő vagy más nő nyújtott nekik –, másfajta kifejezés ült meg vonásaikon.

Zima ellépett az ajtótól és visszaállt a helyére. Nem gondolkozott. Tudta, hogy a kapitány jól van, így inkább Xí őrzésére koncentrált.

Egyszer csak megjelent a folyosón Byron, két félmeztelen hölgy társaságában, és eléggé illuminált állapotban. A nadrágja félig letolva lógott rajta, így jól láthatóvá vált alsója.

– Hölgyem – biccentett Zima felé, utasította a többieket is. – Hölgyeim! Kérlek, várjatok a szobámban, a folyosó végén jobbra! – mondta, mire a hölgyek Zimát méregetve, hangosan vihorászva indultak a jelzett irányba. A kék hajú nő továbbra is egyenes háttal, feladatának teljes tudatában állt, s nézett szembe a dülöngélő férfival.

– Hát itt vagy – járkált körülötte Byron, akárcsak egy éhes tigris, mely a prédáját cserkészi.

– Nem is értem, Blackhart hogy lehet ennyire vak, hogy nem látja szépséged! Te vagy a legszebb nő, akit életemben láttam. Hűvösséged még kívánatosabbá tesz – állt meg mellette, alkoholbűzős lehelete súrolta a nokturna arcát. – Nem tudod, ki vagyok, mi? Akkor elárulom. Évtizedek óta nagy rajongója vagyok a szép dolgoknak. Minél ritkább, minél drágább, minél értékesebb, annál jobban kell, és meg is szerzem magamnak. Tolvaj vagyok, babám, méghozzá a legjobb.

– Tolvaj a császár börtönében – mondta Zima hűvösen.

– Mert egyszer óvatlan voltam és nem vigyáztam a lépteimre. Te is olyan kincs vagy, ami felkeltette az érdeklődésem. Még jobban akarlak, amióta tudom, hogy nem lehetsz az enyém – bújtatta kezét Zima felsője alá, hogy markába vegye a nő keblét. Zima ugyanolyan hidegen tűrte ezt, mint bármit az életben.

– Nem nyugszom, amíg meg nem szerezlek, nem érdekel, Blackhart tiltása. Hamarosan ott fogsz feküdni alattam, és addig baszlak, amíg csak lélegzel – csókolt a nő nyakába, majd elhúzta a kezét. A másik két nő után indult, akik már vártak rá. Közben kinyílt a szoba ajtaja, és az örömlány elhagyta a kapitány lakrészét.

Blackhart egyedül maradt, elterülve az ágyon. Ekkor fejtette le magáról egyenruháját, így csupán nadrágja maradt rajta. A gyertya fénye megvilágította felsőtestét, a lángokat elnyelték a sötét tetoválások, melyek feketelyukakként telepedtek bőrére. Felvette a kis szütyőt, mely tele volt éjfekete kristállyal. Egy ideig bámulta a köveket, aztán kivett belőle egyet. Elnézegette a sötét, gyémánt alakú kristályt, mely elnyelte a gyertya fényét. Aztán felállt, hogy felszerelése közül előbányásszon egy pisztolyt. Torkolata tíz apró pontban végződött. A golyó helyére beillesztette a fekete drágakövet, amit a kezében tartott, és bezárta a tárat.

A halántékához emelte a fegyvert. Egyszerre akarta is, és nem is a fejlövést. Izzadt a homloka, keze halványan remegett, amint kibiztosította a fegyvert, ujját pedig a ravaszra illesztette. Mélyet sóhajtott, s meghúzta a ravaszt.

Az ágyra hanyatlott, leejtette pisztolyát, míg halántékára fekete folt ragadt, mely aztán helyet keresett magának a testén, lejjebb vándorolt a karjára, s ott öltött formát. A fejlövés teljesen kifektette Blackhartot. A testében mindent elsöprő érzéssel bizsergett a drog. Úgy érezte, megélénkülnek a fények. A szoba sötétsége helyett már a kozmosz végtelenjét látta maga előtt. Csillagok közt utazott, égi szellemként bolygók közt keringett, s elmerült a földöntúli érzésben, ami veszettül jólesett, mert már egy ideje rettentően kívánta.

Testét ölelő, meleg karok ragadták magukhoz. Önkéntelen, görcsös vigyorra vonta száját. A világ minden örömével sújtott le rá a drog hatása. Végre boldog volt, a felhők felett repült, érezte a mindent és a semmit, az életet és az elmúlást. Ez a földöntúli érzés repítette őt álomba.

3. fejezet

A Vadonban

A fogadó ajtaja nyikorogva kitárult, a kapitány kilépett az utcára. Nyúzott arca, sápadt bőre elárulta, hogy nem volt könnyű éjszakája. A férfi a szeme elé emelte kezét, hogy takarja az erős napsütést, mely bántotta másnaposságtól sajgó testét.

– Hát, téged meg mi lelt, komám? Csak nem egy trollal háltál? – nevetett hangosan Jonah, miközben testvére hátba veregette a kapitányt. A férfi úgy nézett rá, hogy pillantásával akár ölni is lehetett volna.

A többiek már a fogadó előtt nyergelték lovaikat, készültek a hosszú útra. Az ikrek dús erszényeket függesztettek hátasaik oldalára. Joe kinyitotta a sajátját, kivett belőle egy kis dobozkát, és odalépett vele Xíhez.

– Tessék!

– Jaj, ez nagyon szép! – ugrált a kislány lelkesen. – Ezt nekem adod?

– Hát persze, kisjány. Oszt vigyázzál rá! A tag, akitől van, majdnem lenyomott – kócolt bele a lelkesedéstől fülig érő szájú szőkeség hajába, majd a lóhoz lépett, hogy bezárja a rajta fityegő erszényt.

– Mennyit loptatok? – kérdezte a kapitány.

– Nem sokat, csak eztet-aztat – vonta meg a vállát Jonah. – Mé’?

– Úgy látszik, egyeseknek nem világos, miért vagyunk úton. Császárunk nem azért küldött, hogy kizsebeljük a pórnépet a kocsmákban. Különben sem túl szerencsés felhívni magunkra a figyelmet.

– Persze! Két nokturnóval az oldalunkon nem is tűnünk fel senkinek – gúnyolódott Byron.

– Adjátok vissza a pénzt! – parancsolt rá az ikrekre a kapitány.

– Oszt minek? – vágta csípőre a kezét Joe. – Nem mindenki készül össze olyan urassan, mint a mink kapitánkánk. A többség má’ messze jár, a maradék meg megérdemelte.

– Látom, nem fogalmaztam elég érthetően – lépett a még nála is magasabb és izmosabb férfihez Blackhart. Előhúzta kését, megragadta Jonah karját, s a bőréhez illesztette a pengét.

– A császár levágja a karját annak, aki lop. Nektek az volt az egyedüli szerencsétek, hogy túl sokat loptatok ahhoz, hogy megtegye. Így inkább életetek végégi bebörtönzött, aztán jött ez az akció... Adjátok vissza az aranyat! Nem tolvajok vagyunk.

– Nem. Hanem rohadt öngyilkosok – tette hozzá Byron fakó hangon, miközben az ikrek és a kapitány akarata egymásnak feszült.

Jonah elnevette magát.

– Emez csak játék vót, kapitánka! – vigyorgott. Már épp megnyugodott, amikor Blackhart mély sebet ejtett a bőrén, amiből kiserkent a vére, és végigcsöpögött a karján. Hátrahúzta a kezét, amint enyhült a kapitány szorítása a csuklóján. – Hogy az a…! – káromkodott.

– Én nem vagyok császár, nincs jogom végtagokat levágni, hacsak nem az ellenséghez tartozik. Viszont a kapitányod vagyok, így ez a heg majd emlékeztetni fog arra, kinek tartozol tisztelettel, katona – sziszegte Jonah arcába, aki próbálta állni a férfi jeges tekintetét, de a rajta elhatalmasodó fájdalom miatt nehezen ment.

A karját szorongatta, miközben testvére odalépett hozzá, hogy hangos káromkodások közepett, és a kapitánynak célzott anyázással ellássa Jonah sérülését.

– Ugye ezt nem kell visszaadni? – csendült fel hátuk mögött a cincogó hang. Az összes tekintet Xíre vándorolt. Olyan kétségbeesetten nézett Blackhart kapitányra, hogy attól még a jéghegy is megolvadt volna, miközben kis tenyerébe zárta az ékszerdobozt. Mindenki várakozva pislogott a férfire, aki közben odalépett a lovához, hogy felkészítse az útra.

– Nem. Az maradhat. – Pillantása az ikerpárra siklott. – Úgy igazságos, ha mindenki más is eltehet magának egyet-egyet a zsákmányból.

– Értettük, kapitánka! – szalutáltak kissé gúnyosan az ikrek, majd körbekínálták a szajrét, még a nokturnók is választottak maguknak belőle. Vezetőjük maradt utoljára.

– Magának melyik tetszik, kapitánka? – vigyorgott Jonah.

– A részemet megtarthatjátok.

– Nem úgyan van az! Ha má’ le akarta vágni a kezem, legyen is miértje – kontrázott rá Jonah vigyorogva.

– Rendben. Akkor add nekem azt az arany virágot – bökött állával egy hajtű felé. – De a többit adjátok vissza a gazdájának!

– Nincsen mán több, uram – vonta meg a vállát Jonah. – Mán csak emez a két csecsebecse van, de azok minket illetnek, nemde?

A kapitány válaszra se méltatta őket. Lehajolt, hogy megnézze, milyen állapotban vannak lova patái. Amikor mindent rendben talált, felült a hátára. Nem érdekelte, hogy mindenki őt nézi, a menet élére lovagolt, mely elhagyta a falut.

A Vadon peremén még az időjárás is más volt. Éjszakára hűvös levegő borult a tájra, a fák között köd tanyázott. A társaság egy kis tisztáson vert sátrat. Az ikrek hangosan nevettek, amikor előkerült leendő fedezékük.

– Emez meg milyen má’? – röhögött Jonah. – Eldobod, oszt kinyílik, vagy mi a titka?

– Úgy ám! – bólintott Byron. – A sárgák nem vesztegetik az idejüket, ha gépekről és találmányokról van szó – hajított el egy sátrat, ami magától nyílt ki, hogy prezentálja a módját. Zöld, sátortetejű katonai holmi volt, ami védett esőtől, hótól, hidegtől.

– Emez aztán a varázslat! – vigyorogtak az ikrek.

– Inkább hadizsákmány – szúrta közbe a kapitány.

– Úgy, mint ők – mutatott bicskájával Byron a szálfaként magasodó két nokturnóra, majd folytatta az almaszeletelést. Minden cikkelyt lassan a szájába tett, és gondosan megrágott.

A kapitány megállta, hogy ne nézzen az említett párosra, csak bólintott, és folytatta a munkát, amíg egy vékonyka hang meg nem állította.

– Tehát a sárgák jók a különféle fegyverek, szerszámok készítésében, míg a kékek…

– Emberekkel kísérleteztek, amíg létre nem hozták őket – futott végig többször is Byron kifürkészhetetlen pillantása Zimán. – A sárgák az eszüket és haditechnikájukat használják fel a háborúban, a kékek az emberkísérleteiket.

– És a vörösek? – jött a jogos kérdés a kislánytól.

– A csi erejével harcolnak – magyarázta Jonah.

– Neked is van olyanod? – kérdezte Xí lelkesen.

– Minden vörösnek van. Azzal születünk – vont vállat a férfi, mintha holmi apróságról volna szó. – De idő, amire megtanuljuk használni – guggolt le a kislány elé, összeütötte jókora tenyerét, mire vöröslő gömb alakult ki két keze között.

– Hűha! – ámuldozott Xí, és már nyúlt volna érte, hogy megfogja, mire Zima határozott mozdulattal hátrébb penderítette őt.

– Éget – mondta a nő magyarázatként.

Jonah kezében megváltozott az energiagömb, s pajkos lóalakot öltött, ami végigvágtázott tenyerén.

– Ahányan vagyunk, annyiféle csi létezik. Ám a nokturnának igaza van, éget, így jobb vele vigyázni.

– Te hogyhogy nem tudtad? – vonta össze szemöldökét a kapitány, míg pillantása elidőzött a kislány bájos arcán.

– Lehet, hogy egyszer tudtam, de elfelejtettem – hajtotta le szomorúan a fejét.

– Hogyan lehet eztet elfelejteni? – ütötte össze tenyerét Jonah, amitől eltűnt a vágtázó lóalak, és kialudt a fény.

– Nem tudom. Itt, az erdő szélén tértem magamhoz, aztán a fővárosba indultam. Tudtam, hogy oda kell mennem, az álmok megsúgták. Ott sokáig utcagyerekként éltem, én is loptam – komorult el arca egy pillanatra. – Csak így maradhattam életben. Aztán egy nap színes, fényes páncélos lovagok jöttek értem. Tudtam, hogy így lesz, az álmok ezt is megsúgták. A császár parancsára magukkal vittek a palotába. Ott többször bebizonyítottam, hogy bekövetkeznek az álmaim. Így talált rád a császár és a katonái. Tudtam, melyik kocsmában leszel – pillantott fel a kapitányra, aki lemerevedett mozdulatai közben. – Ahogy azt is tudom, hová kell mennünk.

– Ja, egyenesen a halálba – csóválta a fejét Byron tiltakozva.

– Én nem hiszek a jóslatokban. Az álmok csupán álmok – mondta ki a kapitány nyersen, majd folytatta ténykedését, amivel előkészült éjszakára.

– Néha többek annál – mormolta az orra alatt a kislány, de a többiek nem vettek róla tudomást.

A tábortűz hangosan ropogott, egyetlen fénypont volt a sötétben, ami mellé odatelepedtek melegedni. Sült disznóhúst rágcsáltak, amit a felszerelésük közül vettek elő. Egyedül a két nokturnó állt a tábor szélén néma szobrokként, s figyelték az erdőt, mintha pillantásuk átvágna a fák sűrűjén.

Xí Zima felé fordította nagy, kíváncsi tekintetét, és pajkos mosollyal arcán megkérdezte:

– Olyan szép a hajad. Megfésülhetlek?

Zima szó nélkül letelepedett Xí elé, aki táskájából előbányászott egy fésűt, amivel többször is végigszántotta a nő hosszú, sötétkék haját.

– Ugye tudod, hogy ő nem a hajas babád? – pillantott rájuk a kapitány kétkedőn, de a lány úgy tett, mintha meg se hallotta volna. Élvezte, hogy fésülheti a nő haját, nem akarta elrontani a saját szórakozását.

– Olyan itten a hangulat, mint a kriptába’ – pattant fel Joe.

– Minek örüljünk, barátom? Hisz épp a halálunkba igyekszünk? – kérdezte Byron.

– Lehet, hogy igazad van, komám, de mé’ ne örüljünk a mának? – kérdezte Jonah. – Hogy van főd a talpunk alatt, van étel a szánkba’, levegő a tüdőnkbe’, s dal a szívünkbe’?

– Halljuk hát! – vigyorodott el Byron.

Az én babám gyönyörű lány

Sose volt még ilyen szép tán.

Piros ajka vörös vessző,

Fehér bőrén arany szeplő.

Az én babám haja ében

Vár majd engem nyári szélben

Szeme hunyva, alszik már ő

Örök álom, ami rájő.

Az én babám koporsója

Ólom ajtó pehely súlya

Öleli, mintha a karom lenne,

S engem csalna, elfeledne.

Az én babám gyönyörű lány

Sose volt még ilyen szép tán

A révnél áll és vár már engem,

Hogy a túlparton is hűn szeressem.

Jonah a földre roskadt az emlékek súlya alatt. Mély levegőt vett, s úgy tűnt, mintha hosszú évek mélyesztették volna belé karmukat. De aztán elnevette magát, és megmagyarázta:

– Nem eztet a dalt akartam, no! De ez gyütt a szívemből.

– Nagyon szép dal – mosolyodott el Xí. – Megtanítod nekem?

– Egy nap igen – ígérte Jonah. – De még kis töpszli vagy, hogy értsed – vigyorgott, mire Joe egy másik dalba kezdett, amibe egy idő után Jonah is becsatlakozott.

– Miért lett Jonah szomorú? – kérdezte Zima, Xí felé fordulva, aki újra belevetette magát a fodrászkodásba. – Jól adta elő a dalt, csak néhol volt hamis.

– Szerintem azért, mert a szerelméről szólt az ének – magyarázta a kislány.

– És a szerelem elszomorít? – fordult felé nagy, üres, kék szemmel Zima.

– Azt mondják – vonta meg a vállát Xí. – De én nem tudom. Különben is, fúj fiúk! – nevetett, majd elkomorult. – De Jonah talán azért szomorú, mert meghalt a szerelme.

Zima nem válaszolt. Hagyta, hogy a lány tovább birizgálja a haját.

Amint végeztek a vacsorával, a kapitány kiadta a parancsot:

– Minden ember menjen a sátrába pihenni! Holnap nehéz napunk lesz.

– És a nokturnók? – kérdezte Xí.

– Azok menjenek a tábor szélére őrködni – utasította őket a kapitány, de mielőtt még mozdulhattak volna, a férfi odavetette Zimának:

– Ha ez – biccentett Byron felé – ajánlatot tesz neked, nyugodtan öld meg!

– Ajánlatot? Fejtse ki, mert nem értem! – válaszolta a nő gépiesen. – Milyen ajánlatot? Üzletit? Pénzügyit? Milyet?

– Szexuális jellegűt – sóhajtott fel a kapitány, mivel nem akart, de kénytelen volt belemenni.

Aztán inkább Medárd felé fordult.

– Most a felnőttek beszélgetnek, úgyhogy fogd be a kislány fülét.

– De miért? Most kezd izgalmas lenni! – kérte ki magának Xí. Medárd viszont úgy tett, ahogy a kapitány kérte tőle.

– Szóval, ha megkörnyékez téged, nyugodtan heréld ki!