A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Stephanie Garber: Caraval

Flatiron Books, New York, 2017

Ez a mű kitalált történet. A regény összes szereplője, minden szervezet és esemény a szerző fantáziájának szüleménye, illetve a fikció részeként jelennek meg.

Fordította Falcsik Mari

Copyright © 2017 by Stephanie Garber

Hungarian translation © 2017 Falcsik Mari

2021–2024 Kolibri Kiadó, Budapest

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Térkép © Rhys Davies

Borítóterv © Erin Fitzsimmons és Ray Shappell

Borítófotók: csillagos ég © moggara12 / Shutterstock; vízcseppek © pixelparticle / Shutterstock

Ötödik kiadás

ISBN 978 963 599 737 4

Felelős kiadó Pap Zoltán

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

Szerkesztette Sepsi László

A szöveget gondozta Ligeti Szilvia

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Féder Márta

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 599 737 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Apámnak és Anyámnak,

akiktől megtanultam, mit jelent

a feltétel nélküli szeretet

1

Hét évbe telt, míg végre sikerült a megfelelő levelet küldenie.

2

Még a szokottnál is fényesebben kápráztak Scarlett hirtelen kitörő érzelmei. Szeme előtt több szín kavargott egyszerre: az égő szén izzó vöröse, a frissen nőtt fű türelmetlen élénkzöldje, a bolondul csapkodó madárszárnyakból felröppent tollak villódzó napsárgája…

Hát végül mégis válaszolt!

Scarlett másodszor is elolvasta a levelet. Aztán harmadszor és negyedszer is. Tekintete felitta a tintával rótt írás lendületes, éles vonásait és lágyabban formázott kanyarulatait. És mindenekelőtt a Caraval mestere ezüstcímerének minden egyes részletét: a nap, benne a csillag, abban a könnycsepp. Ugyanezt ábrázolta a vízjel is a borítékba tett jegyeken.

Semmi trükk nem volt tehát, semmi átverés, a levél és a jegyek: mind valódi.

– Donatella! – kiáltott Scarlett nyomban a húga után.

Letrappolt a lépcsőn a rumospincébe, hátha ott van. Odalent eltelt az orra a melasz és a tölgyfa hordók ismerős szagával, de az a csibész lány csak nem mutatkozott.

– Tella, hol vagy?

A rumospalackok és frissen töltött fahordók fölött lágyan derengett az olajmécsek borostyánfénye. Ahogy Scarlett elhaladt a hordók párhuzamos sorai közt, valahonnan közülük nyögdécselést és sóhajtozást hallott. Tella biztos megint alaposan beivott az apjukkal vívott legutóbbi csatája után, és most itt darvadozik valahol a pince padlóján.

– Dona-… – szólt újra Scarlett, de a hangja belebicsaklott a húga nevébe.

– Hahó, Scar.

Tella küldött egy laza vigyort a nővére felé, fehér fogai kivillantak duzzadt ajkai közül. Mézszőke fürtjei kócosan lógtak a szemébe, vállkendője egy csomóban mellette, a földre hullva. Mégsem ez a látvány fojtotta Scarlettbe a szót, hanem a fiatal matrózé, aki a karjaiban tartotta Tellát.

– Megzavartalak benneteket valamiben…? – kérdezte nagy nehezen Scarlett.

– Á, semmi olyasmiben, amit ne kezdhetnénk újra – felelte rá a matróz.

A Déli Birodalom ringó dallamú dialektusát beszélte, ami jóval lágyabb hangzású, mint a Középbirodalom éles-érdes beszédmódja, és amit Scarlett ugyancsak ritkán hallhatott errefelé.

Tella felkuncogott, bár annyit legalább áldozott az illendőségnek, hogy csöppet elpirult.

– Scar, te már ismered Juliant, nem?

– Boldog vagyok, hogy ismét láthatlak, Scarlett – Julian olyan elbűvölően nyugodt mosollyal állt ott, mint egy foltnyi csalogatóan hűvös árnyék a Forró évadban.

Scarlett tudta, ha udvariasan akar reagálni, most valami olyasmit kellene mondania, hogy „Én is örülök, hogy látlak”, de képtelen volt erre. Csak meredt tovább az ibolyakék blúz köré fonódó karokra, melyekkel az ifjú még mindig az ő húgát ölelte, míg hátul a kezei úgy játszottak az abroncsos szoknya szalagjaival, mintha Tella valami csomag volna, amit minél gyorsabban ki kell bontani.

Julian alig egy hónapja érkezett Trisdára. Mikor behajóztak, és a jóképű, aranybarna bőrű fiú partra szállt, minden női szempár sudár alakjára tapadt, ahogy fesztelen magabiztossággal grasszált végig a kikötői sétányon. Még Scarlett is odafordította a fejét, de csak egy pillanatra – ő már bölcsebb volt annál, semhogy hosszasan bámuljon a fiúk után.

– Tella, nem bánod, ha egy percre elragadlak? – szólt a húgának Scarlett.

Sikerült egy udvariasat biccentenie Julian felé is, de amint átkászálódtak annyi hordón, hogy a fiú már ne hallhassa őket, nyomban rátámadt Tellára:

– Te meg mit művelsz itt?

– Hé, Scar, hisz mindjárt férjhez mész, azt hittem, már tudod, mit csinál egy férfi és egy nő, ha kettesben maradnak a sötétben – válaszolta Tella, és tréfásan oldalba bökte a nővérét.

– Nem erről beszélek! Tudod jól, mi következik, ha az apánk rajtakap benneteket!

– Pont ezért nem tervezem, hogy rajtakapassam magam.

– Ezt vedd komolyan, kérlek! – felelte Scarlett.

– Én nagyon is komolyan veszem. Ha apa rajtakap, majd megtalálom a módját, hogy rád kenjem az egészet – mondta fanyar mosollyal Tella. – De te biztos nem azért jöttél le ide, hogy erről beszélj.

Tella most észrevette a levelet Scarlett kezében. A lámpás imbolygó fényénél a papír fémes szélén megcsillant a finom arany, a vágy és a varázslat színe, közelgő csodás események ígéretéé. A borítékon ugyanolyan meleg aranyfénnyel világlott fel a címzés:

Scarlett Dragna kisasszony részére

A papi gyóntatószék címén

Trisda

Középbirodalom, Hódoltsági-szigetek

Tella éles tekintettel meredt a lágyan fénylő betűkre. Scarlett húgocskája mindig is szerette a szép dolgokat – amilyen például ez a fiatalember is, aki még mindig ott várja őt a hordók között. Ha Scarlett olykor nem talált valami csinosabb darabot a dolgai közül, legtöbbször csak annyit kellett tennie, hogy bemegy a húga szobájába, és megkeresi, hová dugta el Tella a hiányzó holmit.

De Tella most nem nyújtotta ki a kezét az új kincs után. Csak állt ott, leeresztett karral, mint akiben egy csöpp érdeklődés sem támadt a boríték láttán.

– Már megint egy levél a gróftól? – úgy köpte oda a gróf szót, mintha az ördög titulusa lenne.

Scarlett fontolóra vette, hogy a vőlegénye védelmére keljen-e, de a húga már épp elégszer és nagyon világosan kifejtette véleményét erről a jegyességről. Tella fütyült rá, hogy a közvetített házasság divatja az egész Középbirodalomban virágkorát éli, mint arra is, hogy a gróf már hónapok óta hűségesen küldözgeti Scarlettnek a kedvesebbnél kedvesebb leveleket. Egyszerűen nem tudta felfogni, hogyan képes a nővére házasságot tervezni olyasvalakivel, akivel az életben még sosem találkozott. De azt látta, hogy Scarlett még ezzel az idegen férfival kötendő házasságtól is kevésbé retteg, mint attól, hogy Trisda szigetén kelljen maradnia.

– Na – unszolta a nővérét –, akkor elárulod végre, mi az?

– Nem a gróftól jött – mondta Scarlett csöndesen, nehogy Tella matróza is meghallja –, hanem a Caraval játékmesterétől.

– Áá, hát végül válaszolt neked? – Tella kikapta a nővére kezéből a levelet. – Mi a ménkű!

– Cssss! – Scarlett visszanyomta a húgát a hordók közé. – Még meghallja valaki!

– Mi van, hát már megünnepelnem se szabad? – tiltakozott Tella, és előhúzta a meghívóban lapuló három jegyet.

A lámpa fényében felderengett rajtuk a vízjel, épp, mint a jegyek szegélycsíkja, aranyragyogással, de csak egy pillanatra: nyomban utána a vér baljós bíborvörösére váltott.

– Látod ezt…?

Tellának elállt a lélegzete: a papíron ezüstbetűk kacskaringói rajzolódtak ki lassan egymás után, mígnem ott táncolt a szemük előtt az írás: Belépő egy személy részére: Donatella Dragna, Hódoltsági-szigetek.

A következő jegyre Scarlett nevét írták ki a táncos betűk.

A harmadik nem névre szólt, csak az állt rajta: Belépő egy személy részére. De ugyanúgy, mint a másik kettőn, ezen is szerepelt a sziget neve, amiről Scarlett még sosem hallott: Isla de los Sueños.

Scarlett úgy képzelte, a névtelen meghívó csakis a vőlegényét illetheti: egy pillanatra átsuhant az agyán, milyen romantikus lenne rögtön az esküvőjük után együtt elmenni a Caravalra.

– Ohó, nézd csak, még ír valamit! – sikkantott fel Tella.

A jegyekre újabb sorokat kezdett róni a láthatatlan kéz:

Egyszer felhasználható belépőjegy a Caravalra, az Elantine-dinasztia uralkodásának 57. évében. A főkapukat a Termő évad 13. napján éjfélkor zárják. Az ezen időpontnál később érkezők nem vehetnek részt a játékban, így elesnek attól, hogy elnyerhessék a díjat, ami az idén az, hogy a győztesnek teljesül egy kívánsága.

– Addig már csak három nap van hátra – mondta Scarlett, és iménti boldogságának ragyogó színei belefakultak a csalódottság szürkéjébe.

Mindjárt tudnia kellett volna, egyetlen pillanatig sem szabadott volna elhinnie, hogy ebből lehet valami. Talán ha a játék csak három hónap múlva kezdődne, vagy akár három hét múlva – valamikor a házasságkötése után… Az apjuk ugyan titkolta előtte a menyegző pontos dátumát, de Scarlett annyit biztosan tudott, hogy nem a következő három napon belül kerül rá sor. És az, hogy ő az esküvője előtt elmehessen innen, maga a lehetetlenség – ennek már a gondolata is túl veszélyes.

– De nézd, mi az idei díj! – mondta Tella. – Egy kívánság, ami teljesül.

– Azt hittem, te nem hiszel a beteljesülő kívánságokban.

– Én meg azt hittem, sokkal jobban örülsz majd ennek a levélnek – replikázott Tella. – Tudod, az emberek ölni tudnának, hogy megkaparinthassák ezeket a belépőket.

– Te nem olvastad azt a részt, ahol azt írja, hogy el kell hagynunk a szigetünket? – vetette ellen Scarlett, hisz bármennyire is vágyott rá, hogy eljusson a Caravalra, még annál is fontosabb volt, hogy férjhez menjen. – Ahhoz, hogy három nap múlva ott legyünk, valószínűleg már holnap el kellene indulnunk.

– Miért gondolod, hogy ez engem ennyire izgat? – kérdezte Tella, huncutul felcsillanó szemmel.

Ha Tella örült valaminek, felragyogott a világ: boldogságának sugarai bearanyozták Scarlett kedvét is. Ilyenkor képes lett volna igent mondani bármire, amit csak a húga kíván. De Scarlett már elég jól tudta, hiábavalóság olyan illúziókat kergetni, mint hogy a kívánságok teljesülhetnek. Megélesítette a hangját – hisz ha utálja is magát azért, hogy neki kell elrontania a húga örömét, még mindig jobb, ha ő teszi, és nem valaki más, aki sokkal nagyobb rombolást végezne Tella lelkében.

– Mi van, te is meghúztad idelenn a rumosflaskát? – kérdezte nyersen Tellától. – Hát már elfelejtetted, mit művelt az apánk, mikor legutóbb megpróbáltuk elhagyni Trisdát?

Tella arca összerándult. E pillanatban pontosan annak a törékeny lénynek látszott, akit annyira igyekezett elleplezni magában. De éppilyen gyorsan változtatott is az arckifejezésén: újra mosolyra húzta eperajkait, és az összetört lényt megint összetörhetetlennek mutatta.

– Ó, az két éve volt – felelte a nővérének. – Ma már sokkal okosabbak vagyunk.

– De a vesztenivalónk is több – figyelmeztette Scarlett.

Tellának könnyebb volt elhessegetnie a két évvel ezelőtti szerencsétlen kísérlet emlékét, amikor megpróbáltak eljutni a Caravalra. Scarlett sosem mondta el a húgának a teljes igazságot, miféle megtorlást eszelt ki számára az apjuk. Nem akarta, hogy Tella még annál is nagyobb rettegésben éljen, mint addig, hogy félelmében minduntalan a háta mögé kelljen néznie – hogy megtudja, sokkal rosszabb dolgok is vannak a szokásos büntetéseknél, amiket az apjuk őrajta is naponta gyakorol.

– Csak azt ne mondd, hogy attól félsz, ez belezavar az esküvődbe! – kuncogott Tella, szorosan tartva markában a három jegyet.

– Elég legyen! – szólt rá Scarlett, és kirántotta a jegyeket a húga kezéből. – Még a végén meggyűröd a szélüket!

– Te meg kitérsz a kérdésem elől, Scarlett. Az esküvőd miatt aggódsz?

– Ugyan, dehogy! Csak arról van szó, hogy mi egy napon belül semmiképp sem leszünk képesek elhagyni ezt a szigetet. Azt se tudjuk, hol van ez a hely! Sose hallottam még Isla de los Sueñosról, de annyi biztos, hogy nem tartozik a Hódoltsági-szigetek közé.

– Én tudom, hol van – lépett elő Julian a rumoshordók közül, és felvillanó vigyora elárulta, esze ágában sincs, hogy szabadkozzék, amiért kihallgatta a beszélgetésüket.

– Ehhez neked semmi közöd – intette le Scarlett a kezével, mire Julian olyan furcsálkodva nézett rá, mintha még soha egyetlen lány sem utasította volna vissza.

– Én csak segíteni próbálok – felelte megütődve. – Azért nem hallottál még erről a szigetről, mert nem a Középbirodalom része, sőt nem tartozik az öt Birodalom egyikének uralma alá se. Isla de los Sueños Legend mester saját szigete, magánbirtok. Nincs olyan messze innen, csak kétnapnyi út. Ha el akartok menni, felcsempészlek benneteket a hajómra, és elviszlek oda. Persze, csak ha megfizetitek.

Julian le sem vette a tekintetét a név nélküli harmadik jegyről.

Ezt a söprűpillájú barna szempárt mintha arra teremtették volna, hogy ha egy lányra szegeződik, az nyomban föltűrje a szoknyáját, és két karját Julian felé tárja.

Scarlett fejében Tella szavai visszhangoztak: hogy az emberek ölni tudnának ezekért a jegyekért. Lehet, hogy Juliannek csinos arca van, de itt ez a furcsa déli kiejtése, azt pedig mindenki nagyon is jól tudja, hogy a Déli Birodalomban törvénytelenség uralkodik.

– Nem – mondta ki végül Scarlett határozottan. – Nagyon veszélyes. És ha elkapnak minket?

– Minden nagyon veszélyes, amit csak teszünk – felelte erre Tella. – Akkor is nagy bajban leszünk, ha itt kapnak el minket egy idegen fiúval.

Julian megalázottan nézett rá, amiért fiúnak nevezte, de még mielőtt tiltakozni kezdett volna, Tella folytatta.

– Bármit csinálunk, sose vagyunk biztonságban. De ezért legalább megéri vállalni a kockázatot! Egész életedben erre vártál – Tella mélyen Scarlett szemébe nézett. – Ezt kívántad minden hullócsillag láttán. Ha idegen hajó húzott be a kikötőbe, azért imádkoztál, bárcsak az a varázslatos bárka lenne, ami elhozza végre a Caraval titokzatos társulatát. Hisz te mindig sokkal jobban vágytál erre, mint én!

„Sok mindent lehet a Caravalról hallani, de semmiféle szóbeszéd nem ér fel a valósággal. A Caraval jóval több, mint holmi játék vagy színielőadás. Leginkább varázslat, amit az ember már nem is igen remél fellelni ezen a világon” – a nagyanyjuk szavai csengtek Scarlett fejében, ahogy a kezében tartott papírokról Tellára emelte tekintetét.

Kislány korukban oly nagy csodálattal hallgatták a Caraval meséjét nagyanyjuk előadásában, de még sosem álltak közelebb a megvalósuláshoz. Scarlett előtt mindig is színekben villantak fel saját erős érzelmei – most lelki szemeivel meglátta a vágy felragyogó aranyvesszejét. Egy percre megengedte magának, hogy elképzelje, milyen lenne eljutni Legend magánszigetére, részt venni a játékban, és megnyerni azt a kívánságot. Szabadság. Választási lehetőségek. Csoda. Varázslat.

Gyönyörű, nevetséges képzelődés.

És még a legjobb, ha csak az. Hogy a kívánságok teljesülnek, ez nagyjából annyira lehet valós, mint az, hogy léteznek unikornisok. Amikor kicsi volt, Scarlett teljes szívével hitt a nagyanyjuk minden történetében, ami a Caraval mágiájáról szólt, de ahogy nagyobb lett, kinőtte ezeket a tündérmeséket is. Soha semmi bizonyítékot nem talált arra, hogy létezik varázslat. Most már mindinkább azt tartotta valószínűnek, hogy a Nana összes meséje csupán egy öregasszony elrugaszkodott képzelődése, semmi több.

Valahol a lelke mélyén Scarlett még mindig mohón vágyott arra, hogy saját szemével láthassa a Caraval pompáját, de már sokkal bölcsebb volt annál, hogysem elhiggye, ez a varázslat fogja megváltoztatni az életét. Az egyetlen ember, aki valóban képes lehet merőben új életet teremteni neki és a húgának, az a vőlegénye, a gróf.

Most, hogy a belépőjegyeket már nem tartották a lámpafény felé, az írás elhalványodott rajtuk, szinte normális kézírásnak látszott.

– Nem tudjuk megcsinálni, Tella. Még megkísérelni is túl kockázatos, hogy elhagyjuk a szigetet… – bukott ki végül Scarlettből.

Ebben a pillanatban megreccsent fölöttük a pincelépcső. Kemény csizmás léptek csattanása követte. Legalább három pár.

Scarlett a húgára villantotta halálra rémült tekintetét.

Tella kiköpött a foga közt valami szitkot, és egy gyors mozdulattal visszapenderítette Juliant a hordók közé.

– Csak semmi bujkálás, ha kérhetem! – Dragna kormányzó leért a pincébe, agyonkölnizett zakójának zavaróan éles szaga tönkretette a pince pikáns illatát.

Scarlett villámgyorsan begyűrte a levelet és a jegyeket a ruhája zsebébe.

Az apjuk mögött három testőr, szorosan a vezérük sarkában.

– Nem hinném, hogy ismernénk egymást – a kormányzó a lányaira rá se hederítve Julian felé nyújtotta kesztyűs kezét.

A kesztyű, amit viselt, szilvalila színű volt: a csúf zúzódások és a hatalom színe. De legalább még a kezén volt.

Dragna kormányzó, az udvariasság eszményképe szeretett kifogástalanul öltözködni: ezúttal jól szabott fekete redingotot és hozzá lila csíkos mellényt viselt. Negyvenes évei közepén járt, ő azonban nem hagyta el magát, mint más férfiak: nem eresztett pocakot. Szőke haját a legutolsó divat szerint csinos fekete szalaggal kötötte hátra, így szépen látszott nagy műgonddal kiszedett szemöldökének teljes íve és gondosan nyírt sötétszőke kecskeszakálla.

Julian magasabb volt nála, de a kormányzónak csak sikerült úgy helyezkednie, hogy mégis ő nézhessen le a fiúra. Scarlett látta, hogy az apja becsmérlő tekintettel méregeti a matróz foltos barna kabátját és kiült ülepű nadrágját, aminek a szárát belegyűrte kopott térdcsizmájába.

Sokat elárult a fiú önbizalmáról, hogy nem habozott megelőzni a kormányzót, és elsőként feléje nyújtani saját kesztyűtlen kezét.

– Örvendek a találkozásnak, uram. A nevem Julian Marrero.

– Marcello Dragna kormányzó.

A két férfi kezet rázott, aztán Julian megkísérelte visszahúzni a magáét, de a kormányzó ugyancsak szorosan fogta kesztyűs markával.

– Julian, ön bizonyára nem erről a szigetről való?

Julian ezúttal tétovázott kicsit a válasszal.

– Nem, uram, tengerész vagyok, az El Beso Dorado első tisztje – felelte végül.

– Á, szóval csak átutazóban jár nálunk – mosolygott rá a kormányzó. – Mi szeretjük ám itt a matrózokat! A hajózás nagy támasza szigetünk kereskedelmének. A hajósok hajlandók jó árat fizetni azért, hogy kiköthessenek nálunk, és míg itt dokkolnak, rengeteg pénzt költenek el a szigetünkön. Nos, árulja el nekem, hogy ízlik a rumom? – mutatott körbe szabad kezével a kormányzó a hordók fölött. – Gondolom, azért jött ide le, hogy megkóstolja, nemde? – kérdezte, de nem kapott rögtön választ, így tovább forszírozta: – Az ínyére való volt?

– Nem, uram, vagyis, igen, uram – javította ki magát Julian. – Nagyon ízlett minden, amit itt megkóstoltam.

– A lányaimat is beleértve?

Scarlett megdermedt.

– Érzem a leheletén, hogy egyetlen korty rumot sem ivott – mondta Dragna kormányzó. – És tudom, hogy nem kártyázni vagy imádkozni jött le ide. Szóval árulja csak el nekem szépen, melyik lányomat kóstolta meg a kettő közül?

– Ó, szó sincs erről, uram, ön téved – rázta a fejét Julian, tágra nyílt szemekkel, mint aki sosem tenne efféle tisztességtelen dolgot.

– Scarlett volt az! – kiáltott fel Tella. – Ahogy az előbb lejöttem, épp rajtakaptam őket!

Ne! Scarlett átkozta magában a húgát: hogy lehet ennyire bolond?

– Tella hazudik, apám! Ő volt az, nem én. Én csíptem el őt.

Tella arcát elöntötte a pulykaméreg.

– Ne hazudozz, Scarlett! Attól csak neked lesz rosszabb!

– Én nem hazudok, apám, Tella volt az! Csak nem képzeled, hogy ilyesmit tennék pár héttel az esküvőm előtt?

– Apa, ne hallgass rá! – szólt közbe Tella. – Hallottam, ahogy arról pusmog, milyen jót fog tenni az idegeinek ez a kis kaland a menyegző előtti izgalomban.

– Ez is hazugság!

– Elég legyen! – üvöltötte el magát a kormányzó, és Julianhez fordult, akinek barna kezét még mindig erősen szorította a bekölnizett szilvalila kesztyű. – A lányaimnak sajnos megvan az a rossz szokásuk, hogy becstelenül hazudoznak. De biztos vagyok benne, hogy ön sokkal készségesebben válaszol nekem. Tehát, fiatalember, árulja el végre, melyik leányommal múlatta itt lenn az időt?

– Azt hiszem, itt valami tévedés lesz…

– Én nem szoktam tévedni – vágta el a fiú szavát Dragna kormányzó. – Adok még egy lehetőséget, hogy megmondja az igazat, de ha nem él vele… – e szóra előbbre léptek a testőrei.

Julian szemei Tellára villantak.

Tella gyorsan nemet intett, ajkai némán a nővére nevét formázták: Scarlett.

Scarlett megpróbálta magára terelni Julian figyelmét, mindenáron jelezi akarta neki, hogy ezzel hatalmas hibát követ el, de hiába. Már csak azt láthatta a tengerész arcán, hogy döntött – és máris kimondta a választ:

– Scarlett volt az.

Ó, a meggondolatlan fráter! Semmi kétség, biztos azt hitte, ezzel Tellának tesz szívességet, pedig épp az ellenkezőjét cselekedte. A kormányzó végre elengedte Julian kezét, és a magáéról lehúzta a kölniszagú lila kesztyűt.

– Figyelmeztettelek már korábban – fordult az apja Scarlett felé –, nagyon jól tudod, mi történik, ha engedetlen vagy.

– Apám, kérlek, hisz csak egy egészen röpke csók volt!

Scarlett megpróbált Tella elé lépni, de az egyik testőr durván megragadta a könyökénél, hátracsavarta a kezét, és a hordók közé lökte, hiába próbált küzdeni, hogy megvédhesse a húgát. Mert a vétekért ezúttal sem Scarlett fog bűnhődni: ahányszor ő vagy a húga engedetlenkednek, az apjuk mindig a másikuk számára eszel ki valami szörnyű büntetést.

A kormányzó két ormótlan nagy gyűrűt viselt a jobb kezén, egy négyzet alakú ametisztkövest és egy hegyesre csiszolt lila gyémántkövest. Most megcsavargatta az ujja körül a gyűrűket, és a kezét meglendítve óriási ütést mért Tella arcára.

– Ne! Én vagyok a hibás! – sikította Scarlett, pedig tudta, hogy ezzel is csak ront a helyzeten.

Az apja még egyszer megütötte Tellát.

– A hazudozásért – mondta.

A második ütés sokkal erősebb volt, mint az első: Tella térdre esett tőle, és arcán sűrű patakokban kezdett folyni piros vére.

Dragna kormányzó elégedetten hátrébb lépett, kezéről az egyik testőr mellényébe törölte a vért, majd visszafordult Scarletthez. Most magasabbnak tűnt neki, mint az előbb, míg Scarlett úgy érezte, az ő teste egyre zsugorodik. Semmivel nem tudta annyira bántani az apja, mint hogy végig kelljen néznie, ahogy a húgát veri.

– Ne okozz nekem több csalódást – mondta az apja.

– Bocsáss meg, apám, óriási hibát követtem el! – Scarlett ennél igazabbat nem is mondhatott volna, mert bár nem ő volt az, akit Julian megkóstolt, a húgát megint nem tudta megvédeni. – Nem fogom többé megismételni.

– Remélem, komolyan is gondolod. – A kormányzó újra felhúzta illatozó lila kesztyűjét, és a redingotjáért nyúlt, aminek a zsebéből összehajtogatott levelet vett elő. – Ezek után nem is kellene odaadnom neked, de talán ez majd emlékeztet rá, milyen sokat veszíthetsz. Mához tíz napra lesz az esküvőd, a jövő hét végén, 20-án. Ha ennek bármi az útjába áll, sokkal több vér fog itt folyni, mint ma a húgod arcán.

TARTALOM

Trisda szigetén

1

2

3

4

5

6

7

8

A Caraval nyitó éjszakája

9

10

11

12

A Caraval első éjszakája

13

14

15

16

17

A Caraval második éjszakája

18

19

20

21

A Caraval negyedik napja

22

23

24

25

26

A Caraval negyedik éjszakája

27

28

29

30

31

32

33

34

Az ötödik éjszaka: a Caraval utolsó éje

35

36

37

38

A Caraval utáni nap

39

40

41

42

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált betűtípusok

Cinzel Decorative – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License