Gayle Callen

Botrányos titkok

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a HarperCollins Publishers-szel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with with HarperCollins Publishers. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Jan Nowasky, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: Scoundrel of My Hearth (Once Upon a Dukedom 3/1)

HarperCollins Publisher LLC, New York, U.S.A.

Magyarra fordította: Kovács Ágnes

Nyomtatásban megjelent: 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-585-5

- Kép: Harlequin Books S.A.

A borítón szereplő alkotás a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás alapján került
felhasználásra.

- A szerző fotója: © Jim Callen

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Árusításban terjeszti a Hungaropress, LAPKER Rt. és egyéb terjesztő szervek.

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1. fejezet

Hertfordshire, 1846

Nem ez volt az első alkalom, hogy Mr. Leo Wade hívatlanul érkezett egy összejövetelre. Ellenben ez volt az első eset, hogy egy vénlány miatt ment valahová.

– Úgy látom, zavarok – állapította meg vidáman, és úgy nézett körül, mintha érdekelné, kik gyűltek össze vendégségbe Bramfield márki elegáns, márványoszlopos szalonjában.

De valójában csak Miss Susanna Leland érdekelte, Madingley hercegének kuzinja: festő, kékharisnya, valamint vénlány a javából. Egyedül üldögélt, szemüvegén egy pillanatra megvillant a gyertyafény. Nem a szokványos zsákmánya, és ezt Leo egyre izgalmasabbnak érezte.

Találkozott a tekintetük. Susanna nyilván már kezdte biztonságban érezni magát, azt hitte, nem követem Londonból idáig, gondolta Leo. Ha döbbenetre számított, hát kellemesen csalódnia kellett. Susanna a szemüvege fölött ránézett, hűvös, barna szeme egy pillanatra összeszűkült, mintha egy különleges rovart látna. Nem éppen divatos sötétvörös haját szigorú kontyba fogta a tarkóján. Semmi göndör fürtöcske. Az arca a maga egyszerűségében majdnem szép volt, a járomcsontja akár klasszikus is lehetett volna, ha nem társul hozzá kissé túl széles száj. Jellegtelen ruhája nyakig gombolódott, nyomát sem mutatta nőies dekoltázsnak. Bár alakja átlagosnak tűnt, nem túlságosan nőiesnek, egy fűző mégis sok mindent elrejthet.

És el is rejt, ha hinni lehet a londoni klubjában függő festménynek…

Leo arra készült, hogy mindent felderítsen.

Swanley vikomt elvigyorodott, és otthagyta az apját, Lord Bramfieldet. Swanley sötét hajú, magas, hórihorgas fickó volt, állandóan jókedvű, és képes volt elnézni Leo számos bűnét, ha nem is vett részt bennük.

Kurtán biccentettek egymásnak az illem kedvéért.

– Örülök, hogy látlak – mondta Swanley, aztán hátranézett az anyjára. – Asszonyom, meghívta Wade-et, és nem is szólt nekem?

Lady Bramfield, aki kissé elterebélyesedett a kényelmes életben, mosolyt erőltetett dús, őszes hajkorona által keretezett arcára.

– Sajnos nem állíthatok ilyet, de a jelenléte helyrehozza a hibámat.

Összenézett a férjével, aki ugyanolyan magas volt, mint az örökösük, Swanley, csak görnyedt, mint akinek mindig le kell hajolnia, hogy beszéljen másokkal, és aztán úgy maradt. Leo türelmesen várt, míg a háziak némán szót váltanak egymással, nem volt kétsége az eredmény felől.

– Itt kell maradnod az összejövetelen – erősködött Swanley. – Lesz vadászat, vannak szép lányok, akikben gyönyörködni lehet, meg aztán – tette hozzá halkan – kártyacsaták, amelyekben végre legyőzhetlek!

Leo halkan nevetett, és nehezen állta meg, hogy ne küldjön diadalmas vigyort a közönyös Susanna irányába.

– Amíg a szép lányok nézegetése sportnak számít, és nem első lépésnek a házasság felé, számíthatsz rám. – Megrázkódott. – Azért kerülöm az ilyen összejöveteleket, mert valóságos leányvásárok.

Swanley nevetett.

– Egy nap úgyis meg kell házasodnod. Minek küzdeni az elkerülhetetlen ellen, amikor olyan kellemes is tud lenni?

Leo horkantott.

– A bátyám örökölte a címet és a vele járó kötelességeket. Nem sietek csatlakozni hozzá a házasság igájában. – Egy pillanatra megrohanták az emlékek: a szüleik örökös veszekedései, a megvetés, a keserűség. Hiába próbáltak meg bármit, ő meg a bátyja vagy a húga, semmi sem javított a helyzeten. A fivére nemrég kötött házassága túl jónak tűnt ahhoz, hogy tartós legyen, így Leo csak távolról figyelte, már-már bűntudattal, mintha arra várna, hogy mielőbb boldogtalanok legyenek.

Most Lady Caroline, a házigazda lánya ment oda Susannához. Kimagaslott a többi hölgy közül, és egyértelműen látszott rajta, hogy nem tetszik neki Leo jelenléte. Súgott valamit Susanna fülébe, aki bólintott, de többet nem árult el. Leónak kimondottan tetszett, hogy nem tud olvasni az érzelmeiben. Annál izgalmasabb kihívás!

– Épp időben értél ide, rövidesen vacsorázunk – mondta Swanley.

Leo a legalázatosabb mosolyával fordult Lady Bramfield felé.

– Elnézést, hogy kényelmetlenséget okozok, asszonyom. Swanley mindig biztat, hogy ugorjak be, ha erre járok.

– Remélem, nem tartjuk vissza semmitől – felelte gyorsan Lady Bramfield, és a gondjaira bízott ártatlan ifjú hölgyekre nézett. Láthatóan szerette volna, ha Leo elmegy, és nem veszélyezteti a báránykáit. Nem tudhatta, hogy Susanna nem is olyan ártatlan.

– Semmi olyasmitől, ami ne várhatna – nyugtatta meg Leo.

Becsületére váljon, a márkiné erőltetett mosolya csöppet sem halványult.

Több fiatalember is járkált a hölgyek között, egyikük pedig sután félrehúzódva állt. Úriemberek és nemesek vegyesen, egyikük sem oly előkelő, hogy rangján alulinak tartson egy ilyen összejövetelt. Leo nem volt benne biztos, hogy az összeállítás ideális, de ha Bramfield azt akarta, hogy a lánya és a többi hajadon ezek közül a jelöltek közül válasszon, ki ő, hogy ellenvetést tegyen?

– Ne is törődj Greenwichcsel – mondta halkan Swanley –, akadékoskodó fráter.

A disztingvált külsejű gróf barátságtalanul méregette, mintegy figyelmeztetően, miközben korát meghazudtolóan sötét hajú felesége, sértett tekintetét le sem véve Leóról, izgatottan suttogott a fülébe. Csinos, szőke lányukat, Lady Mayt is észrevette, aki legyezőjét és szempilláit rebegtetve üdvözölte.

– Ó, igen, féltik a báránykájukat a csúnya farkastól, ha jól értelmezem a gróf arckifejezését.

Pedig Greenwichnek nem volt mitől tartania – Leo nem azért jött, hogy szeretőt szerezzen, pláne nem az elsőbálozók közül. Susanna volt az elsődleges célpontja, akivel kapcsolatban fogadást kötött a két legjobb barátjával. A gondatlanságot jól ismerte, az elkeseredést viszont nem – és az utóbbi időben vészesen unni kezdte az életét, mely korábban mindig annyi szórakozást és izgalmat nyújtott neki. Jószerével… kiszámíthatóak lettek a napok. Egy fogadás három szép nő ellenében biztosan segít legyőzni a nyugtalanságot, mely mostanában úrrá lett rajta.

Érkezése szükségessé tette, hogy átszervezzék a bevonulást a vacsorához, és a páratlan létszám következtében a félénk Mr. Tyler egyedül ballagott a sor végén.

Susanna, amikor észrevette, mit okozott Leo, újabb megrovó pillantást küldött felé. Ő csak vigyorgott, aztán karját nyújtotta Miss Nortonnak, a házigazdájuk szőkés hajú unokahúgának, akinek szeplős arca bájosan elpirult, amikor fölnézett rá. Susanna és kísérője közvetlenül mögöttük jöttek a sorban.

Az asztalnál, mintha eleve meg lett volna híva, már teríték várta, és Leo mindent megtett, hogy kiélvezze a vacsorát. Élénk társalgást folytatott többekkel a vendégek közül, Susannával azonban nem, aki csendesen beszélgetett a mellette ülő urakkal.

Leo kivárta az idejét; vacsora után szivar és portói mellett társalgott a férfiakkal, míg végül visszatértek a hölgyekhez a szalonba. Az idősebb nők rajongással néztek föl a férjükre, míg a fiatalok kicsit túlságosan is lelkesnek mutatkoztak.

Leo céltudatosan elindult Susanna felé. Érezte a hangulatváltozást, ahogy az emberek igyekeztek nem nyíltan bámulni, amint átkel a szobán. Susanna is érezte a tekintetüket, ez látszott a tartásán is, noha közben a mellette álló ifjú hölgyhöz beszélt. Miss Randolphhoz, talán… Leo arra emlékezett vele kapcsolatban, hogy félig suttogó hangon beszélt, ami elárulta a céljait.

Megállt Susanna előtt, aki felvonta egyik szemöldökét, mintha el sem tudná képzelni, miért jön oda hozzá. A kis huncut!

Leo nem gondolta volna, hogy hasonlóan jól mulathat, mint öt nappal ezelőtt, amikor meglátta a fiúnak öltözött lányt, ám ez az este kezdett ugyanolyan szórakoztatóvá válni.

– Miss Leland! – hajolt meg.

Susanna könnyedén, nőiesen pukedlizett.

– Mr. Wade!

– Megtisztel azzal, hogy sétál velem egy kört?

A lány udvariasan mosolygott. Egyszerűen elindult volna mellette, ám Leo a karját nyújtotta neki, kényszerítette, hogy megérintse, hogy szembesüljön a nagyon is valóságos helyzettel, mely elől megpróbált elmenekülni.

Az emberek változatlanul társalogtak körülöttük, ám Leo tisztában volt vele, hogy mind azon spekulálnak, miért a vénkisasszony Susannát tünteti ki a figyelmével, s miért nem a bájos, elsőbálozó Miss Randolphot. A lány szülei voltak az egyetlenek, akik naiv érdeklődéssel néztek rá. Majd a többiek felvilágosítják őket hamarosan…

Susanna keze tollpiheként nyugodott a karján. Elhaladtak a sötét teraszra néző franciaablakok hosszú sora előtt. Itt senki sem hallhatta őket.

– Nem volt nehéz megtalálni önt – mondta Leo halkan.

A lány nyugodtan nézett rá. Arca egyik felét megvilágították a terem lámpái, a másik az este homályában maradt.

– A komornái igen készségesen segítettek egy fiatalembernek, aki oly elkeseredetten hiányolta az ön társaságát – folytatta Leo, és megpaskolta a lány kezét, mielőtt az szóhoz juthatott volna. – Ne haragudjék rájuk! Meggyőző tudok lenni.

– Tényleg? – vonta fel a szemöldökét Susanna. – Meglátjuk, naiv szobalányokon kívül másra is igaz-e ez.

– Lelkes is vagyok. Erre rájöhetett már abból, ahogy a Hyde Parkban követtem.

– Meglátogathatott volna egyszerűen, ahelyett hogy ott settenkedik, és nyilvános helyen leszólít.

– Így nehezebben tudott visszautasítani.

– De visszautasítottam, nem igaz? – vetette ellen Susanna vidáman. – Rajzolni mentem.

– Amiben igazán tehetséges – mosolygott rá Leo, miközben könnyedén megfordult, és elindultak vissza az ablakok mentén.

– Hízeleg, Mr. Wade? Úgy vélem, ennél jobbat is tud, ha egy fogadás a tét.

– Ugyanez igaz a settenkedésre is. Viszont hatékony: elértem, hogy eljöjjön erre az összejövetelre, távol a családja védelmétől, nem igaz?

Susanna, ha meglepődött is, jól leplezte, és változatlanul kedélyes arccal sétált mellette.

– Azt hitte, egyedül önnek jutott eszébe elmenekülni Londonból?

– Nem menekültem. Elfogadtam a meghívást, mely jóval korábban érkezett erre az összejövetelre. Nem úgy, mint ön – tette hozzá szárazon –, aki csak úgy beállított, nagyon is udvariatlanul.

– Engem is meghívtak korábban, egyénileg. Szerencsére – vigyorgott Leo, ám Susanna nem viszonozta a mosolyt, bár úgy tűnt, mulattatja a helyzet.

Más fiatal nőket levett volna a lábukról a sármja, de hát Susanna nem olyan volt, mint a szokványos áldozatai.

Azért a kíváncsiságát ő sem titkolhatta el:

– No és, most mit szándékozik tenni?

– Elveszne az előnyöm, ha elmondanám.

– Nincs semmilyen előnye, Mr. Wade. Egy szégyenteljes fogadáshoz szeretne bizonyítékot gyűjteni. Ebben természetesen nem segítek.

– Persze hogy nem, ellentétes lenne a céljaival. Hisz beszélni sem hajlandó hangosan arról, ami akkor éjjel történt. Úgy rémlik, volt ott egy festmény, ön pedig…

– Hallgasson, kérem! – Susanna udvarias mosolyt küldött a közeli vendégek felé. – Azért nem beszélek róla, mert nem akarom, hogy valaki meghallja. Gyorsan terjed a pletyka.

– Akkor készüljön föl sok titkos társalgásra, Susanna, mert bár a barátaimmal kötöttem fogadást – Leo hangja halk, duruzsoló lett –, önnel is versenyben állok.

Elharapta az utolsó szót, mert Lord és Lady Greenwich haladt el mellettük, mindkettőjük ráncos, előkelő arcán rosszallással, Susannára irányuló tekintetük pedig sajnálkozással és rosszul leplezett kíváncsisággal volt tele. Leo tudta, hogy saját magának köszönheti eme bánásmódot, de az meglepte, hogy Susanna nem húzódott el tőle emiatt.

Amikor az idős pár kellően eltávolodott, Susanna megszólalt:

– Nem kívánok versengni önnel, Mr. Wade.

– Ez nyilvánvaló abból, ahogy elmenekült Londonból.

Susanna úgy nézett rá, mint egy türelmes felnőtt a javíthatatlan gyerekre.

– Gondoljon, amit akar. Csak a beképzeltségét bizonyítja.

– Persze nem ön az egyetlen, aki elszökött. A húga, Rebecca – folytatta Leo, amikor a nő hallgatott – rejtélyes módon hirtelen úgy döntött, meglátogat egy idős rokont.

– Nincs ebben semmi rejtély, uram. Rianette nagynénénk gyengélkedik, és Rebecca kötelességtudóan meglátogatja.

– Miközben ön egy vidéki összejövetelen szórakozik.

– Ha kicsit is ismerne, Mr. Wade, tudná, hogy a „szórakozik” egyáltalán sem helytálló kifejezés.

Leo kíváncsian nézett rá. A társasági hölgyek éltek-haltak az efféle rendezvényekért – az is igaz azonban, hogy Susanna minden jel szerint nem átlagos társasági hölgy.

– Ne aggódjék a húgáért. Nem marad magára. Biztos vagyok benne, hogy Julian követte.

– Nem hiszem – pislogott Susanna. – Parkhurst grófja minden bizonnyal sokkal elfoglaltabb annál, hogy… – Elhallgatott, mint aki továbbra sem hajlandó kimondani a szavakat.

Leo sosem riadt vissza némi merészségtől.

– Meg akarja nyerni a fogadást egy…

Susanna belecsípett a karjába, ő pedig halkan felnevetett.

– Egyszer úgyis meg kell beszélnünk a részleteket, de tudok türelmes is lenni, ha kell. Julian készséggel ráállt erre a meg nem nevezett fogadásra, ami engem is meglepett, be kell vallanom. Nem a léhaságáról ismert, velem ellentétben.

Úgy tűnt, Susanna szája sarka megrándult, de hogy ez bosszúság vagy jókedv jele volt-e, azt Leo nem tudta eldönteni.

– De hát ezt eddig is tudta – folytatta zavartalanul.

– Tessék? Alig ismerem önt vagy Lord Parkhurstöt! Legfeljebb a hírüket.

Leo színpadiasan összerándult.

– Ágyúlövés az irányomba, de nem talált telibe. Arra számított, hogy ha önök hárman külön utakra lépnek, mi, férfiak nem tudunk hatékonyan fellépni önökkel szemben?

– Nem számítottam semmi ilyesmire – ellenkezett a lány csendesen.

– De persze a kuzinját, Elizabetht nem hozta magával.

– Nem rajtam múlt. Az édesanyja nem érezte jól magát, így inkább Londonban maradt.

– Szóval mégiscsak rá akarta venni, hogy elutazzék.

Leo érezte, hogy a lány ujjai megfeszülnek a karján, de nem húzta el a kezét. Hogy is tehette volna? Jószerével elhalt a társalgás a teremben, és rájuk irányult minden figyelem. Látta, ahogy Susanna a közönségükre pillant, és tudta, a lehetőségeit mérlegeli. Eddig is gyanította, hogy megfontolja minden szavát.

Micsoda kihívás egy ilyen nő! Alig pár perc a társaságában, és máris elillant az unalom és a nyugtalanság, ami az utóbbi időben kínozta.

– Hátrányos helyzetben vagyok, uram. Ilyen nyilvános helyen nem tudom megvédeni magam.

Leo közelebb hajolt hozzá.

– Nem hiszem, hogy valaha is hátrányban lenne egy férfival szemben, Miss Leland.

Susanna szeme, melyet eddig egyszerűen barnának tartott, rámeredt, és hirtelen tűhegynyi aranyos pöttyöket vett észre benne. Egy pillanatig nézték egymást, aztán mintha összebeszéltek volna, mindketten hátrább léptek.

Leo meghajtotta a fejét.

– Akkor majd felkeresem olyan helyen, ahol négyszemközt tudjuk folytatni a beszélgetést – suttogta.

Ígéret volt – de egyben fenyegetés is.

Teljes negyedórába telt, mire Susanna zaklatott légzése lecsillapodott. Lady Caroline Norton, a házigazdájuk lánya alig titkolt kíváncsisággal méregette, ahogy ott ültek egymás mellett a kereveten. Caroline nagyon magas volt nő létére, és láthatóan jobb szeretett ülve maradni, így az emberek szemébe tudott nézni. Mindvégig együttérzett Rebeccával, Susanna húgával a gyerekkori betegségei során. Egyike volt azon kevés barátnak, akik nem távolodtak el tőle apránként, és Susanna sosem felejtette el ezt a kedvességet.

Most azonban attól tartott, hogy Caroline a barátságukra hivatkozva faggatni fogja Leo Wade-ről.

Susanna nem volt hozzászokva, hogy egy férfi iránta tanúsított érdeklődéséről kérdezzék, legalábbis az óta a katasztrofális év óta, amikor bevezették a Társaságba. Szerencsére azonban Lady May úgy döntött, hogy zongorajátékkal szórakoztatja a társaságot. Susanna udvarias mosollyal hallgatta a Händel-szonátát, és engedte, hogy a gondolatai elkalandozzanak, lecsillapítva a kíváncsiságát és a zavarodottságát.

De semmi nem verhette ki a fejéből Leo Wade-et és a roppant szokatlan kihívást, melyet számára jelentett. Szeme sarkából figyelte, ahogy Lord Swanleyvel beszélget, mindketten élénken gesztikulálnak, más urakat is bevonnak a társalgásba, és meg is nevettetnek. Mr. Wade azonban kirítt közülük a hullámos hajával és a barkójával, mely kihangsúlyozta szögletes arcát. Bár nem volt annyira magas, mint Lord Swanley, a többiek közül azért kimagaslott. Szikár, izmos alakját elnézve Susannának az a benyomása támadt, hogy a ruhák gátolják, és elfedik a valós természetét. Könnyűszerrel el tudta képzelni, mi rejlik alattuk: az egymást keresztező, csontokra tapadó, hosszú izomkötegeket, az emberi test gépezetét, mely a maga módján gyönyörű tud lenni.

Elvörösödött, lenézett görcsösen összefonódó ujjaira, és erővel ellazította őket, mielőtt valaki észrevenné. Gyakran figyelte így azokat, akiket le akart rajzolni – de Leo Wade sosem tartozhat közéjük! Meg sem akarta próbálni, hogy megörökítse azt a huncut, nevető, zöld szempárt. A férfi számára játszótér a világ, sosem hallott róla, hogy lenne benne érdeklődés a szellemi dolgok iránt. Nem érdeklik a szabályok, és az illem sem.

És ez az ember őt üldözi!

Meglepő módon ez a gondolat inkább lelkesedést ébresztett benne, nem pedig rémületet.

Mr. Wade-nek olyan botrányosan rossz híre volt a Társaságban, hogy még Susanna is hallott róla pletykákat hajadon létére. Félvilági teremtéseket csempészett be a legelőkelőbb nemesek báljaira, nem is egyszer. Majdnem minden estét ivással és szerencsejátékkal töltött. Árnyékos teraszokra csalta ki a hölgyeket, és álarc nélkül jelent meg a Vauxhall Gardensben, hogy azután eltűnjön a sötétségben. Még Susanna is jól tudta, miféle légyottok zajlottak azon a botrányos helyen.

De hát hogyan ítélkezhetne felette? Még egy hét sem telt el azóta, hogy éjnek évadján megpróbált ellopni egy festményt egy klub faláról – fiúruhába öltözve, hogy elrejtse a kilétét. Legszívesebben elsüllyedt volna a szégyentől! Csakhogy elkeseredés hajtotta őket: a húgát, őt és a kuzinjukat. Belekényszerültek a vakmerő kalandba, mely azzal végződött, hogy rajtakapta őket három férfi: Mr. Wade, Lord Parkhurst és Peter Derby – akit a legjobban ismert közülük, és akit a legkevésbé sem akart látni.

Részegek voltak, az egész banda, máskülönben nem vetemedtek volna arra, hogy botrányos fogadást kössenek, olyat, amire Susanna még most is alig bírt gondolni, nemhogy beszélni róla. Nekik pedig nem volt más lehetőségük, mint belemenni.

Ezek után tudta, hogy Mr. Wade valószínűleg követni fogja, ha elhagyja Londont, bár azt nem gondolta, hogy ilyen merészen meghívatja magát egy zárt körű társaságba. A döbbenet mellett azonban némi diadalt is érzett, amiért a férfi a Társaság rosszallását is kockáztatja. Habár csirkefogónak tartották, sosem követett el olyasmit, ami elfeledtette volna az emberekkel, hogy a fivére Wade vikomt, a Lordok Házának befolyásos tagja.

Vajon mikor fogy el a Társaság türelme Mr. Wade-del szemben? Oly sokat nyert kártyán, hogy nemegyszer csalással gyanúsították, amit nyájasan tagadott, és bizonyíték sosem volt ellene. Mr. Wade-et nem hívták ki párbajra.

No és a nők! Azt beszélték, évek óta szeretőket tart, többet is egyszerre! Vonzalma a kétes hölgyek iránt nem számított rendkívülinek a Társaságban, annál inkább a nyíltság, amellyel a viszonyait űzte. Bár voltak roppant erkölcsös főnemesek, akik nem hívták meg az összejöveteleikre, másoknak azonban – például a nagyiparosoknak – nem voltak ilyen aggályaik. Mr. Wade-et pedig nem érdekelte, hol mulatozik, amíg jól érezte magát.

Csak ne vonzaná annyira a tekintetét!

A festő énjét érdekli csupán, nyugtatgatta magát Susanna. Voltak más fiatalemberek, nem kevésbé jóképűek, akiket meg lehetett csodálni. Nem csak azért fogadta el Bramfieldék meghívását, hogy elkerülje Mr. Wade-et. Megígérte a fivérének, Matthew-nak, hogy esélyt ad a fiatalembereknek, hátha valamelyikük felkelti az érdeklődését. Márpedig Susanna mindig betartotta az ígéretét. Matthew és a felesége, Emily sok kockázatot vállaltak, hogy együtt lehessenek, a látszatházasságtól a titokban megkötött valóságosig, amiről még a családban sem tudott senki, őt kivéve. Susanna korábban úgy vélte, elégedett lehet az életével, a festészettel, az apjának végzett munkájával. Aztán látta a boldogságukat, elképzelte, hogy a családban mindenkinek lesz gyermeke, csak neki nem – és hirtelen magányosnak látta a jövőt, amelyben csak neki nincs társa, akivel megossza.

Arra azonban nem számított, amikor két nappal ezelőtt megérkezett Bramfield Hallba, milyen kényelmetlen lesz az ittléte egy családtag nélkül, aki társaságot jelentene neki. Nehéz volt társalgási témát találnia még a nőkkel is, nemhogy a férfiakkal. Kifárasztotta, hogy órákat kellett jószerével idegen emberek között töltenie, időnként egyszerűen elszökött, hogy egy kicsit egyedül lehessen. Szerencsére hivatkozhatott a festészetre, amit a legtöbb ember megértett.

Az összejövetelen részt vevő férfiak remek lehetőséget kínáltak arra, hogy megkezdje a férjvadászatot. Albert Evanst ismerte, szomszéd földbirtokos volt Madingley Court közelében, ahol felnőtt. Nem volt sokkal magasabb, mint Susanna, viszont becsületes, vidéki arca volt. Soha nem mutatott érdeklődést Susanna iránt – ahogy ő sem irányában. Ezen viszont lehet változtatni. Mr. Evans udvarolt a sógornőjének, Emilynek, amikor azt hitték, hogy a fivére, Matthew meghalt. Vagyis feleséget keres.

Aztán ott volt Lord Keane, egy sötét hajú, telt ajkú, jóképű ember, akinek széles válla sportos természetre vallott. Csakhogy volt benne valami, amitől úgy tűnt, mintha titokban mindenen nevetne maga körül – és nem jóindulattal.

Swanley vikomt az őrgrófság örököseként természetesen vonzó lehet egy előkelő hölgy számára, ám Susanna nem tartotta magát rangban hozzá illőnek. Végtére is az apja csak professzor, még akkor is, ha a kuzinja herceg.

Már megfigyelte, hogy Mr. Frobisher előszeretettel fecseg, amikor éppen nem a szemüvegét tisztogatja idegesen. Lelkes, barátságos férfi, esetleg találnak olyan témát, amely mindkettőjüket érdekli.

Ami Mr. Tylert illeti, változatlanul magányosan állt a fáklyákkal kivilágított teraszra vezető ajtó mellett. Vacsora előtt is ott időzött. Az elején jártak még a nyárnak, nem volt akkora a forróság, hogy a nyitott ajtó nyújtotta friss levegőre legyen szüksége valakinek. Hullámos barna haja ziláltan hullott a homlokába, tekintete elrévedt, mintha másutt járna az esze. Talán ő sem szereti az összejöveteleket – ez lehet a közös vonás bennük.

Mr. Frobisher és Mr. Tyler vidéki földbirtokosok voltak, akik ritkán fordultak meg Londonban. Ez azonban Susannát a legkevésbé sem zavarta. Jobb szeretett vidéken lenni, ahol a szépséges táj csak arra várt, hogy megörökítse a ceruzájával vagy az ecsetjével.

Itt, Hertfordshire-ben új tájakat festhet le, új élményeket – és vázlatokat – gyűjthet, melyekből ihletet meríthet a jövőben.

Remélte, hogy egy vőlegényt is hazavihet majd.

Amikor Caroline tapsolni kezdett, ő is így tett, és rájött, hogy Lady May befejezte a zongorázást, amiből ő egy hangot sem hallott.

Azután Caroline Susanna felé fordult, és összeért a térdük. Ragyogó kék szeme kutatva tapadt Susanna arcára.

– Tehát… – billentette félre a fejét.

– Tehát? – visszhangozta Susanna mosolyogva.

– Mr. Wade?

Susanna igyekezett nem elpirulni, de érezte, hogy felhevül az arca. Furcsa érzés volt ennyire magántermészetű témáról beszélnie olyasvalakivel, aki nem a testvére vagy a kuzinja.

– Én sem ismerem jobban, mint te, Caroline.

– Ahhoz képest elég hosszasan beszélgettetek. – A barátnője közelebb hajolt. – Talán csodál téged.

Susanna nehezen állta meg, hogy ne forgassa a szemét.

– Semmi jelét nem adta. Ismeri a fivéremet, és szeretne megismerkedni Madingley kuzinommal. Gondolom, ki akarja hívni egy kártyacsatára, hogy azután elmondhassa, legyőzött egy herceget.

– Lehet, hogy politikáról vagy üzletről akar tárgyalni vele.

– Mr. Wade? – Susanna megrázta a fejét. – Soha.

Caroline nem kérdezősködött tovább, de a későbbiekben is időnként leplezetlenül kíváncsi pillantásokat vetett rá. Susanna eltökélte, hogy őrizni fogja a titkait. Soha nem beszélhet senkinek a botrányos fogadásról és a hátteréről. Túl sok ember élete mehetne tönkre.

2. fejezet

Szokásához híven Susanna már hajnalban felkelt, és kicsit bűntudatosan csengetett Caroline komornájának a hosszúra nyúlt éjszaka után. Marie-nak rakoncátlanul hullottak a nyakába és az arcába hosszú, hullámos, szőke fürtjei. Ásítozva füle mögé simította a haját, és benézett a szekrénybe, ahol Susanna ruhái lógtak.

– Nyugtasson meg, Miss Leland, hogy több ruhát is hozott.

Susanna meglepetten pislogott nyílt szavai hallatán, noha Caroline előre figyelmeztette.

– Valami gond van, Marie?

– Természetesen nincs, kisasszony, de látom, egy ideje nem vett új ruhát.

– Használhatóak, és jól is állnak, legalábbis nekem ezt mondták – felelt zavartan.

– Hát persze, kisasszony.

A lány többet nem szólt, csak elővette a ruhát, melyet Susanna kiválasztott. Egyszer-kétszer, miközben a haján dolgozott, kinyitotta ugyan a száját, mintha mondani akarna valamit, de aztán becsukta.

Susanna nem faggatta. Nem fogja erőltetni. Épp elég sokan vannak, akik úgy kezelik a szolgákat, mintha nem lennének érzéseik.

A reggelizőszoba kezdetben üres volt, és Susanna elégedetten falatozott, miközben a Timest olvasgatta. Mikor férfihangokat hallott a folyosó felől, összerezzent, aztán elgondolkodott a saját reakcióján. Miközben sietség nélkül elfogyasztotta a pirítós maradékát, emlékeztette magát, hogy Mr. Wade nem fogja egykönnyen feladni. Talán ő maga sem szeretné, ha így lenne, elmélkedett, hisz még sosem űzött ilyen izgalmas játékot egy férfival. Bár aggodalomra is van némi oka, nehogy a többiek rájöjjenek, miféle ügy köti össze őket…

Vajon Mr. Wade meg merné kockáztatni, hogy magára vonja Susanna fivéreinek vagy a kuzinjának a rosszallását? Ezt nem tudhatta.

Több fiatalember lépett be a szobába, és mindannyian udvariasan üdvözölték. Mr. Evans mint jó ismerősére mosolygott rá, ámbár valószínűleg minden családtagjával így tett volna, lévén oly régóta szomszédok Cambridgeshire-ben. Mr. Wade a csoport végén érkezett, és megpróbált elfojtani egy ásítást. Borús volt a tekintete, mint akit nem lelkesít a reggel, de az éjszakai mulatságok iránti rajongását ismerve Susanna ezen nem csodálkozott. Lord Keane és Lord Swanley a büféasztalhoz mentek, míg a bőbeszédű Mr. Frobisher egyenesen hozzá lépett.

– Miss Leleand, ön aztán korán kelt!

– A vidéki élet rendje, uram – felelt, és könnyedén biccentett. – Másoknak is csak ajánlani tudom. Sok mindent el lehet korán intézni… nem mintha bárkit lustasággal akarnék vádolni – tette hozzá gyorsan, mert rájött, hogy nagyképűnek tűnhet, amit a húga egyből a szemére vetne.

Ám Rebecca nem volt jelen. Így csak Mr. Wade volt az, aki a szemét forgatta, és mosolygott, miközben elfordult.

Szerencsére Mr. Frobisher arca viszont felderült.

– Bizony, bizony. Otthon ilyenkor rendszerint kimegyek megnézni a földeket. Egy jó kis fürge séta fölpezsdíti az ember vérét.

– Én is szeretek sétálni. Megyek is, felderítem a parkot, amint végeztem a reggelivel.

Ám a férfi nem vett tudomást a célzásról.

– Lesz alkalmunk sétálni, amíg lövöldözünk – mondta.

– Vadászat? Az is jó sport – felelt Susanna, és ostobán érezte magát.

– A madarak nem ezt mondanák – szólt közbe Mr. Wade, aki egy megrakott tányérral leült mellé.

– Akkor át is adom az urakat a mulatságnak – állt föl Susanna.

– És önnek mik a tervei mára, Miss Leland? – tudakolta Mr. Wade.

Susanna bizonytalan pillantást vetett Swanley és Keane lordok felé, akik a sózott hal, illetve a sonka előnyeit vitatták meg, és nem vették észre Mr. Wade kíváncsiságát.

– Semmi olyan, ami önt érdekelné, uram – felelt mosolyogva. – Csak egy kis fürge séta.

– Várjon meg, és önnel tartok.

Susanna gondolkodás nélkül fölemelte a hangját.

– Lord Swanley! Mr. Wade most mondta, hogy szeretne részt venni a vadászaton.

– Ezek szerint meggondolta magát? – örvendezett Swanley.

Mr. Frobisher megköszörülte a torkát, és zavartan bámult Susannára a frissen megtisztogatott szemüvege mögül.

Mr. Wade kötelességtudóan elmosolyodott.

– Miss Leland ragaszkodik hozzá, hogy menjek. Úgy látszik, nem tart igényt védelmező társaságomra.

Lord Keane Susannára sandított, miközben súgott valamit Lord Swanley-nek. Mennyi időbe telik, míg Mr. Wade feltűnő figyelme az összes többi férfit elriasztja, aki esetleg érdeklődne iránta? Vagy ami még rosszabb, szóbeszéd tárgya lesz!

Ám egy belső hang emlékeztette, hogy épp változtatni akar az életén, kockázatot vállalni, veszélyesen élni, nem pedig otthon ülni a biztonságban.

Árnyalatnyi diadalmas mosollyal viszonozta Mr. Wade sokatmondó pillantását, aztán biccentett az uraknak, és elhagyta a reggelizőszobát.

Amint az várható volt, a séta felvillanyozta. A dimbes-dombos tájon elnyúló parkban különféle stílusú kertek és egy labirintus is helyet kapott. Egy kis tó mellett üres nyári lak állt, és több, ókori római templomok mintájára épült rotunda is díszítette a tájat. Susanna számos, rajzoláshoz és festéshez kiváló helyszínt megjegyzett magának, és most már pontosan tudta, hova fogja elhozni a többi ifjú hölgyet.

Elhagyta a gondozott parkot, és a szoknyáját verdeső hosszú fűben fölsétált egy lapos dombra. Elhaladt Mr. és Mrs. Randolph mellett, akik épp lefelé jöttek, és integetett nekik, miközben arra gondolt, hogy még nála is korábban kellett hogy keljenek – pedig volt egy lányuk, akit éjszakába nyúlóan felügyelniük kellett.

A domb tetején leárnyékolta a szemét, és körbefordult, hogy megcsodálja a tájat Bramfield Hall barnás kőfalaitól és napfényben szikrázó magas ablakaitól kezdve a folyón túl elnyúló messzi erdőségig. Távoli fegyverropogást hallott, és tudta, hogy a vadászok nem üres kézzel fognak hazatérni. Majdnem tisztelgett feléjük, hetyke elégedettséget érezve, amiért lerázta Mr. Wade-et.

De nem akarta elbízni magát, hisz ez még csak a második napja volt a kettejük csendes háborújának.

Végül visszatért a kastélyba, és utasította a szolgákat, hogy állítsanak föl fél tucat festőállványt a teraszon. Miközben az árnyékban állva kihegyezte a ceruzákat egy tollkéssel, Lord Bramfield jött oda hozzá a sógornőjével, Mrs. Nortonnal, aki mintha az árnyékában élt volna, különösen, amióta pár évvel korábban megözvegyült. Susanna többször is hallotta, hogy semmit sem enged meg a lányának Lord Bramfield jóváhagyása nélkül, akármennyi időbe is telik megszerezni.

Susanna jókedvűen mosolygott Lord Bramfieldre. Régóta a családjuk barátja volt, akit annyira lenyűgözött az apja anatómiai kutatása, hogy anyagilag támogatta a cambridge-i egyetemet csak azért, hogy értekezhessen a professzorral. Amikor belépett egy biológiai társaságba, Susanna el volt ragadtatva, hogy végre lesz valaki a Társaságban, akivel az apja is tud eszmét cserélni. Mindig úgy tekintett rá, mint egy szerető nagybácsira. Lord Bramfield végignézett a festőállványokon, és rámosolygott:

– Fest, Susanna?

– A lánya nagyon kedvesen megkért, hogy tartsak órákat, amíg itt vagyok.

A lord csettintett a nyelvével, és megcsóválta a fejét.

– Vendégségbe jött, kedvesem. Nem lenne szabad dolgoznia.

– Nekem ez élvezet, uram. Lady Caroline jól ismer, tudja, mi az, amit a világon legjobban szeretek.

Mrs. Norton elmosolyodott, és szégyenlősen a szája elé kapta a kezét.

– És tehetsége is van hozzá, Miss Leland! Nem igaz, uram?

Lord Bramfield mosolygott.

– Úgy látszik, sokan hallottak a művészi képességéről.

– Nem olyan sokan – ellenkezett Susanna. – Az ön családja elhalmoz a figyelmességével, ez igaz, de a Társaság többi része szerint egy hölgynek nem kellene ennyit foglalkozni a művészettel.

Mrs. Norton nyugtalan pillantást vetett a sógorára.

– Gondolom – mondta Lord Bramfield –, egyedül a szülei helyeslése számít.

– A „helyeslés” szó túlzás jelen esetben – felelt Susanna bánatosan. – Az „elvisel” jobban tükrözi a valóságot.

– Badarság. Ritkán adatik valakinek ilyen tehetség. És lám – tette hozzá Lord Bramfield a hangját lehalkítva –, milyen előnyös az édesapja számára!

Mrs. Norton kétkedő tekintettel nézett egyikükről a másikukra, de miután Lord Bramfield nem ment bele a részletekbe, Susanna sem tette. Mi értelme lenne egy újabb kékharisnya hóbortját felemlegetni, amikor fiatal férfiak is vannak a társaságukban?

Az apja laboratóriumában segédkezve hasznos cél szolgálatába állította művészi tehetségét: vázlatokat készített a professzor boncolásairól, melyeket az felhasznált az oktatásban. Az utóbbi időben átmenetileg szüneteltette a munkát az apja mellett, mivel erre kérte a bátyja, aki szerint a fiatalemberek nem értenék meg a lelkesedését. De ha majd megtalálja a tökéletes férjet, meggyőzi róla, hogy ez a munka sokkal fontosabb annál, mint hogy feladja!

Mrs. Norton hirtelen megdermedt.

– Jaj, istenem, Lord Bramfield, itt van az… az a fiatalember!

Susanna tudta, kiről beszél, még mielőtt odanézett volna. Mr. Wade közeledett a park kavicsos útján, egyik kezében a fegyverével, a másikban egy teli bőriszákkal. Susannát halvány izgalom bizsergette meg, és késznek érezte magát, hogy összemérje vele az elméjét. A férfi kettesével vette a teraszra vezető széles lépcsőfokokat, és roppant magabiztosnak látszott. No, majd ő gondoskodik róla, hogy ne legyen annyira magabiztos!

– Mr. Wade! – szólalt meg Lord Bramfield, és fejével a tömött iszák felé biccentett. – Látom, segít a szakácsnak.

– Így igaz, uram. Gazdag a parkjuk, el sem tudtam véteni a lövést, annyi a madár.

Lord Bramfield bólintott, aztán Susannára nézett.

– Hosszan beszélgettek tegnap este.

Susanna már nyitotta a száját, hogy felületes ismeretségükre hivatkozzon, de Mr. Wade megelőzte.

– Nem hagyhattam ki a lehetőséget, uram. Fogalmam sem volt róla, hogy Miss Leland itt lesz. Ha arra gondolok, hogy csak véletlenül jöttem el Bramfield Hallba… – Huncut gödröcskék jelentek meg az arcán, ahogy rámosolygott a lányra.

– Ugyan már, Mr. Wade – emelte fel a kezét Susanna –, ne ugrassa a házigazdánkat!

– Ezek szerint a csodálója? – érdeklődött Lord Bramfield.

– Igen – jelentette ki Mr. Wade komolyan. – Sikerült meglátnom a felszín mögött a valódi énjét.

Susanna pontosan tudta, miről beszél, és el kellett ismernie, hogy ügyesen játszik a szavakkal.

Lord Bramfield ránézett. Ha meglepte Mr. Wade válasza, nem mutatta, csak annyit mondott:

– Akkor azt javaslom, hagyjuk beszélgetni a fiatalokat, Mrs. Norton. – Intett, és elsétált a karjába csimpaszkodó sógornőjével az oldalán.

Susanna odalépett a korláthoz, és nézte, ahogy lemennek a kertbe.

– Nem vagyunk éppen egyedül – jegyezte meg halkan Mr. Wade, aki odajött mögé.

– De azt hiszik, szeretnénk egyedül lenni – elmélkedett Susanna. – Szép munka volt.

A férfi halkan nevetett, míg ő folytatta a ceruzák előkészítését.

– Le kellene vinnie a konyhára a vadászzsákmányt.

Mr. Wade füttyentett a szalon ajtajában álldogáló egyik inasnak. A parókás, térdnadrágos férfi óvatosan két ujja közé csippentette az iszákot, és megfordult.

– Én nem mennék át vele a házon, jóember – szólt utána Mr. Wade. – Ha esetleg csöpög belőle a vér, tudja.

Az inas elfintorodott, miközben meghajolt, és megindult a teraszon.

– Maga is elvihette volna – mondta Susanna. – Rövidesen túl elfoglalt leszek ahhoz, hogy a kis játékunkat űzzem.

– Szóval ezért küldött el reggel vadászni.

– Nem róhat meg érte. Örömet szerzett a házigazdánknak, akinek a nyakába akaszkodott.

– Ő nem így érzi.

– De azt sem szeretné, hogy maga legyen a veje.

Ha szavai bosszantották is, Mr. Wade nem mutatta, csak félrebillentette a fejét, mintha várná a következő támadást.

– Márpedig ez a lényege ennek az összejövetelnek – folytatta Susanna, és fölszegte az állát. – Tiszteletre méltó férfiak, akik… tisztelettel bánnak a nőkkel.

– Vagy úgy.

Mr. Wade közelebb lépett, és Susanna megtámaszkodott a korlátban, hogy ne hátráljon meg. Aztán úgy tett, mint aki a parkban gyönyörködik. Hiába a napfényes, ragyogó idő, nyugtalanság fogta el a férfi közelségétől. Nem félt tőle, talán csak aggódott, hogy mi történhet, ha nem vigyáz. Nagyon kényes terepen mozgott, ahol egyetlen rossz lépés az egész életét tönkreteheti. És nem csak az övét: a húgáét és a kuzinjáét is.

De sosem űzött még ilyen játékot egy csinos férfival, és meglepően vonzotta a lehetőség.

– Nem vagyok tiszteletre méltó – szólalt meg Mr. Wade.

Olyan közel állt hozzá, hogy szinte súrolta az ajkát a lehelete.

– Éjjelente lumpolok, ostoba fickókat kopasztok meg, és hölgyekkel szórakozom.

– Hölgyekkel? – visszhangozta Susanna fanyarul. – Ez a meghatározás nem fedi le minden nőismerősét.

– Minden nő azt akarja, hogy hölgyként kezeljék – mondta Mr. Wade szelíden, és pillantása a lány arcára tapadt. – Ön nem?

Susanna megnedvesítette az ajkát, kicsit meggondolatlannak érezte magát.

– Mit nem?

– Nem akarja, hogy hölgyként kezeljék?

Mr. Wade közelebb csúsztatta a kezét a korláton, és megérintette az övét. Susanna összerezzent, amitől ő maga is meglepődött.

– Hölgy vagyok, nincs szükségem az ön megerősítésére.

– Nem vagyok benne biztos, hogy egy hölgy megtenné, amit ön és a cinkostársai tettek a klubban alig hat napja.

Susanna megdermedt.

– Kétségbeesettek voltunk. Annak a festménynek nem lenne szabad ott lennie!

– Ezt már hallottam. Egy francia magángyűjteménybe készült, vagy valami ilyesmi, ugye?

– Arról volt szó, hogy nem kerül nyilvánosságra – suttogta a lány, és ismét átélte a leleplezéstől való félelmet, amit akkor éjjel.

– Nagy kockázatot vállalt. Megbízott a festőben.

– Barátok vagyunk. – Susanna rájött, hogy még most is Roger Eastfieldet védi.

– A „barátjának” fontosabb volt a pénz, mint a barátság.

Mit mondhatna erre? Így igaz. Most azonban vigyáznia kell, mit mond, és meg kell maradnia a történetnél, amelyben megállapodtak Rebeccával és Elizabethszel.

Mr. Wade túlságosan közel állt hozzá, és ezt bárki láthatta a kíváncsi kertészektől Lord Bramfieldig.

– Mr. Wade, ez nem alkalmas időpont…

– Ha önön múlna, Susanna, sosem lenne megfelelő időpont. Ám ha nem akar elszökni ebből a kedves kis művészi jelenetből, amit itt berendezett, kénytelen lesz maradni és beszélni velem. De érdekli egyáltalán az emberek véleménye? Már bebizonyította, mily kevésre tartja a Társaságot. Modellt állt egy aktképhez, legalábbis ezt állítja.

3. fejezet

Egy bizonytalan belső hang azt súgta Leónak, hogy hagyja abba, tegye félre ezt a társalgást egy meghittebb pillanatra. Susanna tágra nyílt szemmel bámult rá, telt ajka szétnyílt, szaporán lélegzett.

Az is lehet, hogy csak maga ellen hangolja – de igazából nem hitte, hogy így lenne. Nem érzéketlen a férfiakkal szemben, mint ahogy annyi férfitól hallotta. Talán a férfiaknak könnyebb volt ezt állítaniuk, mint udvarolniuk egy szúrós természetű nőnek, akit egészen más dolgok érdekelnek, mint a többi hölgyet.

Susanna nem olyan volt, mint amire a férfiak általában vágynak, ahogy Leo is egy kevésbé bonyolult teremtéssel akarta – majd egyszer – megosztani az életét. De egyelőre bizonyos, méghozzá Susannától eredő körülmények folytán kénytelenek együtt tölteni a következő három hetet, amíg eldől a fogadás.

Susanna ajka most összezárult.

– Azzal, hogy nyilvános helyen emlegeti a képet, nem ér el semmit!

– Nem ad rá lehetőséget, hogy másutt hozzam szóba. Be kellett volna mennem a lakosztályába tegnap este.

A nő megdermedt, de nem hátrált, újfent meglepve ezzel Leót.

– Nem lenne mersze bejönni egy hölgy lakosztályába!

Leo lassan, sokatmondóan elvigyorodott.

Susanna sápadt bőre kipirult, ami elragadóvá tette, barna szeme szinte lángolt.

– Nem lenne mersze bejönni hozzám – helyesbített.

– Miért ne? Azt állítja magáról, olyan nő, aki levetkőzött és modellt állt egy botrányos festményhez.

Susanna keze ökölbe szorult, és nyíltan szembefordult vele. Leo tudta, hogy nem kellene tovább ingerelnie, mert ha bárki figyeli őket, nagyon furcsa képet nyújtanak.

– Mi az, hogy azt állítom? – kérdezte a nő fojtottan. – Én vagyok a modell!

Leo megdörzsölte az állát.

– Furcsa módon a húga és a kuzinja ugyanezt állítják magukról. Igazán megható, hogy ennyire védeni akarják egymást, még a makulátlan jó hírüket is kockára teszik.

Vajon ő lenne a modell? Természetesen ez a legfőbb kérdés. Julian, Peter és Leo elég részegek voltak ahhoz, hogy fogadást kössenek. Mindegyikük kiválasztott egy lányt, akit a legvalószínűbbnek tartott, majd fogadtak, hogy ezt be is bizonyítják, méghozzá egy hónapon belül. Ha egy hónap elteltével egyikük sem tud bizonyítékkal előállni, a nők nyerik meg a festményt. A férfiak megveszik és átadják nekik.

De erre nem fog sor kerülni, ebben Leo biztos volt. Valamelyik nőről be fog bizonyosodni, hogy képes volt kockára tenni mindent.

Először merő heccből választotta Susannát. Merev és fontoskodó volt az első perctől fogva, amikor aznap éjjel találkoztak, minden adandó alkalommal kétségbe vonta Leo intelligenciáját. Leszállítani a magas lóról jó mókának ígérkezett. Nem az a fajta nő volt, akikkel rendszerint az idejét múlatta – hisz untatták a kékharisnyák.

Ám Susanna minden szempontból más volt. Izgalmas és szórakoztató az első pillanattól kezdve. Akkor éjjel, a klubban Leo a festményt fürkészte a nők háta mögött, hátha talál rajta valamit, amit a maga javára fordíthat. És talált is. Egy kis anyajegyet a modell combján. Ahhoz, hogy bebizonyítsa, tényleg ő a modell, ahogy állítja, látnia kell a lány combját. Márpedig erre csak egy mód van, gondolta szokatlan lelkesedéssel.

Hátuk mögül, a szalon felől csicsergő női hangok hallatszottak.

Leo a festőállványokra nézett.

– Fél tucat képen akar dolgozni párhuzamosan?

Susanna válaszra nyitotta a száját, aztán hátranézett az épület felé. Az első hölgyek, kezükben a vázlattömbjükkel, már kiléptek az ajtón. Miss Randolph és Miss Norton egy pillanatra megtorpantak, és elpirultak Leo láttán, Caroline ellenben a rá jellemző magabiztossággal odajött.

– Mr. Wade – szólalt meg mosolygós hangon –, ön is csatlakozik hozzánk?

– Lehet, ha elárulja, miben.

Susanna csak felvonta a szemöldökét, miközben a hölgyek birtokba vették a festőállványokat.

– Kurzust tart – vonta le a következtetést végül Leo –, hát persze, Miss Leland! Gondolhattam volna a praktikus öltözetéből.

Figyelte, ahogy a nő zavartan végignéz zöld ruháján.

Hogyhogy nem veszi észre, mennyire egyszerű a ruhája a többiek csipkével, szalagokkal díszített öltözékéhez képest? Tény, hogy a festés összemaszatolhatja, de akkor sem értette, miért fordít ilyen kevés figyelmet a ruháira.

De talán épp ezért vette le mindet…

Leo félrehúzódott, de nem hagyta el a teraszt azonnal. Hallott róla, hogy Susanna tehetséges festő, hát látni akarta, amikor elemében van. Minden ifjú hölgy kacérkodik a művészetekkel, ez természetes, ám az eredmény rendszerint pár akvarell, melyekről nem lehet eldönteni, embereket vagy állatokat ábrázolnak-e.

Nekidőlt a ház hűvös kőfalának, és figyelte Susannát. Sürgött-forgott, az árnyékolás és árnyalás fontosságáról beszélt, elmagyarázta, hogy először csak ceruzát fognak használni. Élénk, figyelmes hangjából hozzáértés áradt, de semmi esetre sem fölényesség. Leo nem hallott ki belőle mást, mint rajongást a téma iránt, és lelkesedést, hogy a többi hölggyel is megossza a művészet kínálta élményt a következő napokban.

Úgy tűnt, sikerült is magával ragadni a hallgatóságát, némelyikük új keletű érdeklődéssel figyelte. Lady Caroline lopott pillantásokat vetett a vendégeire, látható elégedettséggel nyugtázta, hogy sikeresnek bizonyult az ötlete, miszerint Susanna tartson festészeti kurzust. Munkához láttak, Susanna pedig elővette a zsebéből a szemüvegét, föltette, és gondosan nézegette a tanítványai munkáját.

Leo furcsa zavart érzett. Az ifjú hölgyeknek, akikkel flörtölt, rendszerint igyekezett elkerülni ezt az oldalát. Most először tűnődött el azon, hogy miért. Szívesen hallgatta, ha a kedvteléseikről és a divatról csacsogtak, vagy épp társasági pletykákról – de ha valami fontos tevékenység került szóba, valami intellektuális, nem csupán egy hobbi, akkor mindig menekülni támadt kedve.

Most is így tett: hátat fordított, tudva, hogy más alkalmat kell találnia, amikor kettesben maradhat Susanna Lelanddel.

A nap hátralevő részében Susanna úszott a boldogságban. A festészet volt az egyetlen közös pont, melyen osztozott a többi hölggyel, és óriási örömet jelentett neki, hogy ilyen mélységben értekezhet róla. Érezte, hogy növekvő tisztelettel néznek rá, és bár rendszerint nem törődött az ilyen dolgokkal, most jólesett neki.

Az pedig csak hasznos lehet, ha a többiek hízelgő szavakkal szólnak róla a férfiak előtt.

Mr. Wade kitért az útjából, legalábbis vacsoráig. Késő délután eleredt az eső, és estére a csukott ajtók és ablakok miatt fülledt és meleg lett a ház. Vacsora után a hölgyek szaporán forgatták a legyezőiket, és nemegy férfi meglazította a nyakkendőjét.

Susanna ilyenkor rendszerint egyedül üldögélt egy könyvvel, az anyja rosszalló pillantásaitól kísérve. Egyszerűen könnyebb volt így, mivel sosem tudta, mit mondjon, főleg a férfiaknak. De ezen változtatnia kell!

Összeszedte a bátorságát, hogy szóba elegyedjen a facér férfiakkal, és Mr. Evansszel kezdte: odasietett hozzá, miközben Mr. Wade elindult őfelé.

Mr. Evans szeme elkerekedett, amikor hirtelen odatoppant mellé.

– Jó estét, Miss Leland! – Talán egy mosolyt is elfojtott a viselkedése láttán, de hát, elmélkedett Susanna, az nem árthat, ha azt hiszi, hogy ő érdeklődik iránta.

– Jó estét, Mr. Evans! Úgy örültem, amikor láttam, hogy ön is itt van! Madingley Courtban nemigen van alkalmunk beszélgetni.

Mr. Wade járkálni kezdett a szobában, de szemmel tartotta őt, akkor is, amikor más vendégekkel elegyedett szóba.

– Mostanában kevesebbet fordultam meg társasági eseményeken – felelt Mr. Evans. – Lekötöttek a birtok ügyei.

Talán az is szerepet játszott benne, hogy zavarban volt, miután udvarolt Matthew özvegyének, és kiderült, hogy Matthew nem is halt meg.

– Ön gondos gazda, Mr. Evans – mondta Susanna, és közben arra gondolt, biztosan tudna tisztelni egy ilyen embert.

Kínos csend támadt. Utált az időjárásról beszélgetni – a létező leghétköznapibb, de valamiért mégis kötelező témáról –, ám végső esetben ahhoz folyamodhat, főleg, mivel Mr. Wade szeme kajánul csillogott.

Gyorsan hátat fordított neki.

– Mit termeszt, Mr. Evans?

A férfi látható megkönnyebbüléssel kezdett magyarázni gabonáról és aszályról, és Susanna őszinte érdeklődéssel hallgatta. Szerette, ha az emberek a passzióikról beszéltek, még akkor is, ha nem osztozott bennük. A gond az volt, hogy az emberek nagy része másról sem szeretett beszélni, mint a Társaságról. Pletykák, bálok, kinek a vacsorájára kit hívtak meg. Őt ezek a dolgok nem érdekelték, és mivel nem tudott kellően hozzászólni, az emberek egy idő után faképnél hagyták.

Amikor Mr. Evans végül elhallgatott, arra számított, hogy viszonzásként ő is kérdezni fog valamit vele kapcsolatban. Ehelyett a férfi szórakozottan az órájára nézett.

Máris untatja, pedig jóformán meg sem szólalt! De hát azt mondják, a férfiak szeretnek önmagukról beszélni.

És közben ott volt Mr. Wade, aki két karját egy kerevet támlájára támasztva ült Lady May és Miss Randolph között, mintha a szárnyai alá venné őket. A lányok rajongva bámultak rá, amit a szüleik a komor arckifejezésük alapján kevéssé díjaztak.

Mr. Evans meglazította a nyakravalóját.

– Kissé meleg van ma este – jegyezte meg Susanna, bár bosszantotta, hogy mégiscsak az időjárásnál kötnek ki. – De gondolom, a vetésnek jót tesz az eső.

– Igen.

Talán Mr. Wade azt hiszi, mindent tud róla. Talán minden férfi azt hiszi. Pedig ő más, mint az átlag, nem érdeklik a pletykák. És ezzel elégedett is volt.