Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

Iga Dzsutaro szamuráj harcos lerántja ellenfelét a lóhátról Kunijosi Utagava (1797 – 1861) festménye

Iga Dzsutaro szamuráj harcos lerántja ellenfelét a lóhátról Kunijosi Utagava (1797 – 1861) festménye

ELŐSZÓ A MAGYAR KIADÁSHOZ

Be nem vallott szerelem

ELŐSZÓ

Japán közigazgatási térképe 1600 körül, Íejaszu Tokugava idejében Murdoch és Jamagata 1903-as angol térképen

1.

„Megkérhetem, hogy magyarázza el, miért kapott egy kerti geta ilyen kitüntető helyet?”

2.

3.

Csordultig töltötte Hacsija csészéjét

4.

Terumasza megragadta a férfi gallérját és felfelé fordította az arcát

5.

Torii Kacutaka elhagyja a várat az ostromgyűrűn keresztül Cukioka Jositosi (1839 – 1892) színes fametszete

6.

Gonsiro hatalmas erőfeszítéssel ledobta a szőnyegre

7.

„Kié ez a kalap?”

8.

JEGYZETEK

Okubo Hikozaemon megmenti Tokugava Íejaszu életét a csatatéren

A BORÍTÓT A MÁTAI ÉS VÉGH KREATÍV STÚDIÓ TERVEZTE

Aszataro Mijamori

SZAMURÁJMESÉK
TÖRTÉNETEK A BUSIDÓ,1
A JAPÁN LOVAGSÁG
ERKÖLCSI ELVEI TÜKRÉBEN

fordította
Rákócza Richárd

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-699-7 PRINT
ISBN 978-963-559-700-0 EPUB
ISBN 978-963-559-701-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

Hungarian translation © Rákócza Richárd

a mű eredeti címe
Tales of the Samurai

Kyō Bun Kwan,
Ginza, Tokyo, Japan

Első kiadás: 1920
a fordítás az első kiadás alapján készült

szerkesztette
dr. Bujtor László

© a borítót a Mátai és Végh
Kreatív Műhely tervezte

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

[1]

[1] busidó kandzsi írásjelekkel írva

Iga Dzsutaro szamuráj harcos lerántja ellenfelét a lóhátról
Kunijosi Utagava (1797 – 1861) festménye

ELŐSZÓ
A MAGYAR KIADÁSHOZ

Számunkra ugyan nem hordoz információt, ezért átsiklunk fölötte, ám a japán olvasó számára már ezen könyv fejezetei számának is jól megfogalmazott üzenete van: a busidónak hét alapelve van, míg a könyv nyolc fejezetet tartalmaz. A japán elme számára zavaró szimmetriatörésre maga a szerző siet válaszolni előszavában: a nyolcadik, utolsó történet főhőse nem volt szamuráj, csak szamurájelveket vallott, ezért válogatta a történetet a kötetébe Mijamori. Ezzel áll helyre az erkölcsi rend és nem sérül a busidó^1 hét elve köré épített kötet egysége sem…

Ezek a történetek nemcsak térben és időben, de szellemiségükben, hangulatukban is igen távol esnek tőlünk, ám egytől-egyig valamennyit átlengi valami tapintható heroizmus, magasztos értékkövetés, szigorú alá- és fölérendeltség, mely mai modern társadalmunktól, és az európai fejlődéstől oly távoli. A történetek jórészt abban az időben játszódnak, amikor nálunk a török hódoltság kora volt, és Erdélyben Bocskai István politizált és hadakozott. Az a Bocskai, akit 1605-ben Magyarország és Erdély fejedelmévé választanak. Ugyanekkor érte el Íejaszu Tokugava, a Tokugava sogunátus alapítója és első sógunja, pályája csúcsát: 1603 – 1605 között Japán sógunja volt. A kor tehát ismerős számunkra, és a történelem útjai ezen két távoli nép esetében párhuzamosan futnak: háború követett háborút, számos szövetség köttetett és számos felbontatott. Egy ilyen gyorsan változó, alkalmazkodás-kényszert követelő környezetben sokat számít a hűség, a megbízhatóság, mely a busidó, a szamurájerkölcs alapja is.

A japán társadalom széttagolt, Íejaszu idejében csaknem 80 tartomány bonyolult viszonyrendszerében kell értelmeznünk a politikai, családi és katonai szövetségeket. A katonai elveket szigorú rendezőelv, a busidó foglalja keretbe és minden harcoló számára kötelezővé teszi, álljon bármelyik oldalon. A busidó elfogadását és követését a szamurájok bizony jól felfogott érdekből tették: a szövetségek gyakran változtak, gyorsan átalakultak, és legtöbbször – az európai dinasztiák által is jól ismert és gyakorolt módon – a riválisok egymás családjába vagy családjából történő házasodásokkal erősítették meg, vagy stabilizálták azokat. Ez azt is magával hozta, hogy a néhány hónappal korábban még ellenségek bajtársként harcoltak, vagy épp ellenkezőleg: korábbi barátok voltak kénytelenek egymás ellen küzdeni. Elengedhetetlen volt tehát egy olyan felmentvény, erkölcsi és viselkedési kódex, ami a sokszor változó szövetségek működőképességét garantálta, hogy ne alakulhasson ki a vérbosszú intézménye és társadalomromboló gyakorlata.

A busidónak könyvtárnyi irodalma van, nem is kívánunk belemenni a témába, hiszen számos remek kiadvány foglalkozik vele magyar nyelven is. Ám ha már a történelmi korokat összehasonlítjuk és említjük a japán busidót, nem hagyhatjuk ki az európai lovagi erényeket, a lovagok becsületkódexét sem. Egyik első lejegyzője Ramon Llull[1] volt, aki tíz lovagi erényt sorolt föl, ám ebből három egyáltalán nem szerepel a busidó elvei között. Ez a lényeges eltérés a vallásosság köré szerveződik: az európai lovag a hit és az egyház védelmezője, aki szereti hazáját. A Llull-féle maradék hét lovagi erény egy kivételével megegyezik a busidó hét elvével! Egyetlen figyelemreméltó kivétel van, és ez a busidó ötödik elve, a makoto, azaz igazmondás, őszinteség. Ez érdekesmód nem szerepel a llulli lovagi kódex szabályai közt…

E három – bár aprónak tűnő, mégis óriási jelentőségű – eltérés aztán megmagyarázza azt, hogy miért lett oly különleges, és annyira eltérő a japán történelem, holott az érett középkorban hasonlóképp fejlődött e két akkoriban oly távoli világrész társadalma, történelme: Európában a lovagi kultúra és erkölcsei alakultak és fejlődtek szabályrendszerré, míg Japánban a harcosokra vonatkozó szabályok és elvek kristályosodtak ki a busidó hét alapelvévé.

Olvasás közben csodálatos élmény érezni és tapintani ennek a különös, archaikus, ugyanakkor finoman szabályozott társadalomnak a belső működését, mely példás pontossággal szervezte meg egyrészt az államot, másrészt az állam elnyomóeszközét, a szamurájtársadalmat, melynek tagjává lenni, felemelkedni minden kaszt tagjának lehetősége volt – ha tudása, szorgalma, bátorsága, képességei lehetővé tették. Azonban egyirányú társadalom volt ez, ahol ugyan egyes kézművesek szintén nagyrabecsülést szereztek és nevük máig fennmaradt, ám ők sem a művészetek, tudomány, vagy filozófia terén tevékenykedtek, hanem a harcos társadalmat szolgáltak: megbecsült fegyverművesek, kardkovácsok voltak.

Ám a középkori Japán nemcsak harcos társadalmat jelent, és egyáltalán nem annyira egysíkú, ahogy az elsőre tűnik. Kiadónk gondozásában nemrég megjelent,[2] japán tündérmeséket bemutató kötetünk szépen illusztrálja: társadalmuknak van másik arca, amelyben a lélek, az érzelmek, a gyengédség is feltűnik – és a kalligráfiát, szerelmi és drámaköltészetet, festészetet nem is említettük.

Szeretettel ajánljuk ezt a kötetet mindazoknak, akik a lovagság, a történelem, távoli országok történelme és kultúrája iránt érdeklődnek, vagy egész egyszerűen csak ismerkedni kívánnak a japán kultúrával, hogy megérthessék a mai japán ember és társadalom furcsaságait, gyökereit.

De azok is meríthetnek ezen történetek tanulságaiból, akik örök emberi értékek számunkra távoli kultúrákban megjelenő kifejeződéseire autentikus kéz által formált történeteken keresztül kíváncsiak.

B.L.

[1] Ramon Llull (1233 – 1315): ismertebb, latin nevén Raimundus Lullus katalán filozófus, teológus, író, a középkori filozófia egyik legérdekesebb, legkülönösebb alakja. Több mint 250 könyvet írt a legszélesebb területeken, köztük a témánkba vágó A lovagi rend könyvét, ami 1275 körül íródott.

[2] Yei Theodora Ozaki: Japán tündérmesék. Digi-Book Kiadó, Budaörs, 2021.

Be nem vallott szerelem

Kitamura Kigin (1623 – 1705) verse

„Ó, soványságomat a nyári meleg hozza,
válaszoltam, s könnyeim omlottak.

Aszataro Mijamori
(1869 – 1952)

A tokiói Keió Egyetem angolnyelv-professzoraként Aszataro Mijamori termékeny szerző volt. Elsősorban angol nyelvre fordította le hazája klasszikus irodalmának legszebb darabjait, haikukat, verseket, drámákat és történeti darabokat. Legtöbb angol nyelvű kiadást megért műve a japán Shakespeare-nek is nevezett Csikamacu Monzaemon (1653 – 1724) műveinek (drámák, bunraku- és kabuki-darabok) angol nyelvre fordítása. Ezeknek a Csikamacu műveknek csaknem mindegyike páros szerelmi öngyilkosságok elbeszélése. De vidámabb témák felé evezve, fenti haiku, minek szerzője Kitamura Kigin, eredetileg ugyancsak Mijamori tolmácsolásában került elsőként angol nyelven a nyugati világba.

Mijamori jó érzékkel válogatott a japán irodalmi kincsből, hogy mit érdemes angolra fordítani. Az egyik ilyen remek érzékkel választott mű a Fukuzava Jukicsi önéletrajza című mű volt, mely a kiváló tanár, tolmács, újságíró, diplomata önéletrajzát ülteti át angol nyelvre, melynek központi mondanivalója ismét csak az erkölcs, a modernizálódó és világ felé nyitó japán társadalom számára megfogalmazott elvek lefektetése.

Nagyívű vállalkozása volt a csaknem kétezer év japán irodalmából válogatott 1000 tankát, azaz rövid verset tartalmazó kötet összeállítása és lefordítása angol nyelvre.

A változó világ, a nyugati világ felé nyitó japán társadalom és annak múltja egyaránt izgatta, szerette volna átadni és megértetni Japán ősi kultúráját, népének gondolkodását és társadalmának működését a nyugati ember számára.

Mijamori mindent megtesz azért, hogy úgy mutassa be a szamurájok világát (akik bármely pillanatban készek kardot rántani és vért ontani), hogy a világot az ő békés pillantásán keresztül lássuk, a zen és buddhista attitűddel szemlélve mindazt, ami körülvesz.

A Szamurájmesék című kötete 1920-as első megjelenése óta eddig 19 angol nyelvű kiadást ért meg, töretlen nyugati népszerűségnek örvend tehát a mű és szerzője. Jelen kötetünk az első magyar kiadás.

ELŐSZÓ

A szamurájokról, a régi Japán lovagjairól itt következő mesék java valós tényeken alapul. E históriák a kódansik – mesemondók – hagyományos történeteiből készültek, akik esténként románcokkal és történelmi sztorikkal, különösen a szamurájok nemes tetteivel örvendeztetnek meg népes közönséget. Számos japán könyv és folyóirat is foglalkozik az ilyen történetekkel, amelyeket társadalmunk valamennyi rétege, kivált az ifjúság, nagy érdeklődéssel olvas.

Való igaz, hogy a szamurájok osztálya a feudalizmussal együtt letűnt; ám a japánok zöme – szerencséjére vagy szerencsétlenségére – bizonyos értelemben a mai napig szamuráj. Az elmúlt fél évszázadban az európai civilizáció forradalmasította a japán társadalmat, ami jó is meg rossz is. A japánok a politikai és társadalmi intézmények, az erkölcsök és a szokások, a művészetek és az irodalom terén számos jellemző vonásukat elveszítették; ugyanakkor bizonyosan állíthatjuk, hogy a szamurájérzelmek, -motivációk és erkölcsi elvek bizonyos mértékig jellemük alapjai maradtak, úgymond, a tudatalattijukban. Napjaink japánjai intellektuálisan majdnem kozmopoliták, érzelmileg azonban nem kicsit még mindig szamurájok.

Becsületes Kjúsuké, az egyik történet címszereplője és hőse ugyan nem volt szamuráj, azonban a szamurájelveket vallotta. Ez indokolja, hogy a történetet e kötetbe illesszük.

A szerző szívből jövő köszönete illeti Dzsijen Momokava urat, az ünnepelt kódansit, aki volt oly kedves és segített a történetek kiválasztásában, valamint a Kodan Kurabu szerkesztőjét, aki engedélyezte történetei egyike, a Kacuno bosszúja lefordítását.

A. Mijamori

Tokió, 1920 december

a Tokugava sogunátus jelvénye

Japán közigazgatási térképe 1600 körül, Íejaszu Tokugava idejében
Murdoch és Jamagata 1903-as angol térképen

1.

UNGO-ZENDZSI

Sűrűn havazott.

Hatalmas ezüstlepedő borította a világot, ameddig csak a szem ellátott. A csípős hideggel mit sem törődve, ám a szépségben gyönyörködve Daté Maszamune elhatározta, hogy kimegy, úgy jobban élvezi a látványt. Így aztán néhány kísérőjével átment egy alacsony dombon álló pavilonhoz, ahonnan kiváló kilátás nyílt az egész kis oszaki hűbérbirtokára.

Maszamune élete utóbbi részében az állam számára működtetett jelzőszolgálattal tett szert hírnévre, s végül Japán legnagyobb daimjói^2 egyike lett Íejaszu, az első sógun idején. Jelenleg azonban Oszaki volt az egyedüli birtoka, éves jövedelme pedig nem haladta meg a százezer koku^3 rizst.

– Micsoda lenyűgöző látvány! Mi hasonlítható egy havas tájhoz? – kiáltott fel, miközben elragadtatva állt, és élvezettel figyelte a pavilon balkonjáról az elé táruló látvány tiszta szépségét.

– Azt mondják, ha havazik, jó évünk lesz. Ha a termés bőséges, igen örvendezik a nép, s e földön béke és bőség lesz az úr!

Míg őurasága így monologizált, Heisziro, a szandálhordozó – Makabei Heisziro, ahogyan szülőhelye, a hitacsi Makabe után nevezték, mivel a vezetéknév a harmadik rendben[1] ismeretlen luxus volt – szótlanul várakozott. Miután megigazította gazdája lábbelijét, más tennivalója nem volt, míg újra szükség nem lett rá. Heisiro azonban most észrevette, hogy a hulló hó vastagon takarja felelőssége értékes tárgyát. Sietve letörölte a havat ruhája ujjával, de az csak hullott tovább, és a getát,4 a papucsot hamarosan ismét jégszemcsék borították.

Nem lesz ez így jó – mondta magában. – Őurasága még a leghidegebb időben is megveti a tabi [zokni] viselését, amit a nőiesség jelének tart; ám ebben a nyirkos getában mezítelen lábbal bizonyosan megfázást kap. Melegen és szárazon kell tartanom a papucsot neki.

Így hát emberünk egyszerű szívének jóságában felkapta a nehéz fapapucsokat, kebelébe helyezte őket, a meztelen bőrére, és türelmesen várakozott tovább.

„Őurasága közeleg!”

Heiszirónak épp annyi idő jutott, hogy a getát a bejárati nagy kőlépcsőre tegye és odébb lépjen, mielőtt szétcsúszott a kétszárnyú ajtó, s fiatalosan, dicsőségesen megjelent Maszamune.

Lábát a getába csúsztatta. De mi ez? Meleg az érintése! Hogy létezik, ebben a fagyos időben? Erre csak egy magyarázat lehet. Az a lusta szandálvivő ülőalkalmatosságként használta – üldögélt méltóságteljes gazdája tiszteletre méltó lábbelijén! Elviselhetetlen ennek a fickónak a szemtelensége!

A feltételezett sértés miatt támadt dühében tarkón ragadta az elkövetőt és hevesen megrázta.

– Te gazember! – sziszegte. – Hogy merted a getámat beszennyezni azzal, hogy ráültél? A hátam mögött durván megsértettél! Nesze, te nyomorult…

Lerúgott papucsát a kezébe kapva hatalmas ütést mért vele a szerencsétlen szolga szeme közé, amitől azt elöntötte a vér és félájultan zuhant a földre. Aztán a papucs párját a földön fekvő áldozatához vágta, majd büszkén visszasétált a kastélyba – mezítláb, mert túlságosan dühös volt ahhoz, hogy megvárja, amíg új párat hoznak neki.

Senki nem maradt hátra, hogy megnézze, mi lett Heisziróval. Senkit nem érdekelt, hogy van. Eleste után ott hevert egy darabig, a hideg azonban végül eszméletére térítette; csak nehézkesen bírt lábra kecmeregni.

Fogta a getát, amivel az ütést mérték rá, és miközben arcán a vére a könnyeivel keveredett, gyászosan meredt rá egy darabig. Majd, mialatt belegondolt, hogy ura részéről micsoda igazságtalanság érte, tehetetlen dühében a fogát csikorgatta.

„Dölyfös barom vagy te, Maszamune”, mormolta, „megfizetsz ezért! A köztünk, úr és vazallusa közti kötelék mindörökre elpattant. Alázatos szolgáid közül én voltam a legelkötelezettebb, mostantól azonban nem nyugszom addig, míg kegyetlenséged miatt ki nem töltöm rajtad a bosszúmat!”

Azzal Heisziro ismét mellébe rejtette a getát, ámbár most már teljesen más szándékkal, mint az imént, és leereszkedett a dombról azon az oldalon, ami a kastélytól a legtávolabb esett. Fájdalmasan elbicegett.

Attól fogva egyvalami járt ennek az embernek a fejében – az, hogy a kiérdemelt bosszút véghez vigye az arrogáns nemesemberen, aki ily gyalázatosan fizetett jótettéért.

Csakhogy Maszamune daimjó volt, még ha szegény is, míg Heisziro csupán az alattvalója. Megölni lehetetlen vállalkozásnak tűnt. Maszamunét mindig, még álmában is erősen őrizték, amellett ő maga is jó testi erőnlétnek örvendett. Más, kifinomultabb módszerhez kell folyamodnia. Hosszan, mélyen elgondolkodott. Csak két, a daimjónál magasabb rangú ember létezett, akik tetszésük szerint befolyásolhatták őt: a Császár és a Sógun. No de egy Heisziro-rangú ember ugyan mi módon hajlíthatná maga felé e két illusztris személyiség bármelyikének a fülét, hogy ellenében befolyásolhassa őket? Már maga az ötlet is abszurd! Igaz, háborús idők járnak, a vitéz tett véghezvitelét egy-kettőre követi az előléptetés; lándzsával a kézben, egy jó ló hátán szinte bármekkora magasságba felemelkedhet az ember. Heisziro azonban nem lévén katona, nem sok fizikai erővel dicsekedhetett. Sóhajtva ismerte be magának, hogy ezen az úton célját el nem érheti.

Akkor hirtelen boldogsággal töltötte el egy gondolat. Eszébe jutott, hogy bárkiből lehet pap, akár magas, akár alacsony sorból való, nagy vagy kisember, és a papi hivatás határtalan lehetőségeket ígér. Mit sem számít, ha valaki akár a legalantasabb születésű, s hozzá gyenge, mint a harmat. Egy kitanult, szentéletűségéről híres pap akár az udvarba is bejuthat – még maga a Császár is felfigyelhet rá!

Ez az!

Heisziro elszánta magát arra, hogy pap lesz, s ennek tudatában sietve Kiotóba ment, ahol paptanoncként belépett a higasijamai^5 Ungodzsi Templomba.

Azonban a paptanonc sorsa nem tartozik a legkönnyebbek közé. Pappá szentelése előtt át kell esnie az aszkétizmus, az önmegtagadás és a vezeklés különféle stádiumain. Ezen túl rabszolgaként kell feljebbvalóit szolgálnia, s parancsukra el kell végeznie a legalantasabb munkákat is. Heisziro nagyon megszenvedte ezt az időszakot. Egy átlagos kitartással rendelkező ember nem bírta volna és feladja. De nem Heisziro! Még álmában, egy pillanatra sem fordult meg a fejében, hogy nem teljesíti a magának adott feladatot. Elhatározta, hogy míg él és mozog, elvisel minden nehézséget és megaláztatást, így végül eléri célját. Ám mivel mégiscsak ember volt, megviselt teste némelykor csaknem feladta, elszántsága azonban fennen lobogott. Néha-néha úgy tűnt, megviselt idegei nem bírják tovább. Ilyen alkalmakkor belenézett a tükörbe, ahonnét az arcán lévő mély seb bámult vissza rá, és elővette rejtekhelyéről a fura kerti getát, majd így szólt magához: „Bátorság! Emlékezz Maszamunéra! Még nem ért véget a munkád.”

Ereje és nyugalma aztán visszatért, és ismét készen állt a munkára és a kitartásra.

Heiszirót lassacskán megkedvelték felettesei, a tanulásban pedig számottevően haladt. Végül arra jutott: gyorsabban boldogulhat, ha másik kolostorba megy, és a Hiei-hegyen^6 lévő Enriakudzsi Templomba, a szent tanítások Japánban legelismertebb és legnagyobb intézményébe jelentkezett, ahová örömmel fel is vették.

Húsz évvel később Dzsoben – mert pappá szentelésekor Heisziro ezt a nevet vette fel – messze földön híres volt műveltségéről és arról, hogy a jámbor élet parancsolatait a legaprólékosabban betartja. Elégedett azonban mégsem volt. Még igen messze volt attól, hogy a Császár felfigyeljen rá. Magasabbra kellett hágnia. Célja a világhír lett.

Azt határozta hát el, hogy átkel Kínába, amelyet joggal tartottak minden tudás és bölcsesség forrásának. Megszerez mindent, amit csak az az ország a buddhista hitből átadni képes. Amint alkalom kínálkozott, Dzsoben elhajózott szülőföldjéről és furcsa emberek közt találta magát. Tíz évet maradt köztük. Ez alatt megannyi híres templomba látogatott el, és sok forrásból rengeteg bölcsességet gyűjtött. Az utazó híre végül a kínai császárhoz is eljutott, aki méltóztatott audiencián fogadni, és végtelen kegyelmében új, szentséges nevet adományozott neki: így lett Isszán-Kászo-Dajzendzsi. Így lőn hát, hogy Dzsoben elismert bölcsként, szent emberként hagyta el hazáját, ám visszatértekor már legmagasabb istenségként tekintettek rá Japánban.

Isszán-Kászo-Dajzendzsi visszatérte után a kiotói templomban, az Ungo-dzsiben lakott, ahová korábban novíciusként lépett be. Éveken át hírét sem hallotta Maszamunénak, és nagyon szerette volna megtudni, mi lett vele. Kellemetlenül meglepte, amikor azt hallotta, hogy gyűlöletének tárgya ugyancsak sokra vitte közben, s most már, mint a Szendáj-kastély ura, egyike a kor legfontosabb embereinek. Nemcsak, hogy magas hivatalt birtokolt az udvarban, de mivel az északkeleti daimjók vezetője volt még maga a Sógun is tisztelettel viseltetett iránta. Zavaró volt ez. Nem. Még annál is rosszabb… A Zendzsi látta, hogy kénytelen kivárni az alkalmas pillanatot, és körültekintően kell cselekednie. Elég egy elhibázott lépés, és hosszú esztendők munkája válik hiábavalóvá.

Végül nem kellett túl sokat várnia.

Megbetegedett a császár, mégpedig olyan súlyosan, hogy hiábavalónak bizonyult még a legbölcsebb orvostudorok szakértelme is. A Császári Udvar legmagasabb rangú hivatalnokai ünnepélyes zárt ülésen beszélték meg a helyzetet, s arra jutottak: az evilági eszközök mihasznák, itt már csak akkor van remény, ha a Mennyekhez fordulnak.

Ki az a pap, akinek jelleme oly makulátlan, s bölcsessége oly hatalmas, hogy rá lehetne bízni e magas küldetést?

Ugyanaz a név lebegett mindenki ajkán – Isszán-Kászo-Dajzendzsi!

A szent embert hamarjában a Palotába idézték és ráparancsoltak, hogy imádkozzék teljes odaadással a Mennyei Hatalmakhoz páciensük, az uralkodó egészségének helyreállítása érdekében.

A Zendzsi (zen-mester) hét napra és hét éjszakára zárkózott be teljes magányban a Kék Sárkány Termébe. Hét napon s hét éjszakán át böjtölt s imádkozott azért, hogy a drága élet megkíméltessék. S imái meghallgattattak. Azon időszak végén a Császár állapota javult; felgyógyulása oly gyors volt, hogy nagyon hamar nem volt ok semmilyen aggodalomra vele kapcsolatban.

Őfelsége hálája határtalan volt. A Zendzsit a császári tisztelet számos jelével tüntették ki, így az összes miniszter és udvaronc versengett egymással a császár kedvence iránti engedelmességben. Kinevezték az Ungodzsi Templom vezetőjévé, és újabb nevet kapott, az Ungo-Dajzendzsit.

„Célom most elérhető közelségben van!”, gondolta ujjongva a pap. „Már csak elfogadható ürügyet kell találni arra, hogy Maszamunét hazaárulással vádolják.”

Csakhogy harminc évnél is több telt el azóta, hogy Makabéi Heisziro, az alacsony sorú szandálvivő bosszút esküdött Daté Maszamune daimjó ellen, és a szent iratokban való elmélyülések, a hosszú virrasztások, az aszkétaélet és meditáció nem maradt hatástalan. Heisziróból Ungo-Dajzendzsi lett, a nagy pap. Jelleme gyökeres változáson ment át, jóllehet korábban nem gyanította, hogy így lesz. Elméje megtisztult, s immár képtelen volt olyan aljas és sekélyes érzéseket táplálni, mint a bosszúvágy. Most, hogy a hatalom a kezében volt, már nem érdekelte a bosszú.

„Papi pályára lépett embertől alávalóság, hogy embertársát gyűlölje vagy annak ártani próbáljon”, mondta magában. „A szenvedély szele csak azokat zavarja, akik az evilágiság aggodalmai közt botorkálnak. Ha az ember lelki szemei megnyílnak, sem kelet, sem nyugat, sem észak, sem dél nem létezik – ezek csak illúziók. Több mint harminc éve haragot táplálok Daté nagyúr ellen, és szemem előtt, míg mostani helyzetembe felemelkedtem, egy cél lebegett: a bosszú. De ha Daté nagyúr nem bánt volna velem rosszul azon a bizonyos napon, milyen lett volna az életem? Valószínűleg egész életemben maradtam volna Heisziro, a szandálhordozó. De uram volt oly kedves, hogy kerti getával sújtott rám, nem fárasztva magát azzal, hogy megtudja, megérdemlem-e ezt a fenyítést. Haragra gerjedtem, és megfogadtam, hogy bosszút állok. A megbüntetése iránti elszánásom miatt pap lettem, keményen tanultam, elviseltem a nélkülözéseket, és így végül a Birodalom egyik legbefolyásosabb papjává váltam, aki előtt még a hercegek és a nemesek is hódolattal hajolnak meg. Ha a valódi fényében nézem a dolgot, akkor Daté nagyúrnak köszönhetek mindent. A régi időkben Szakjamúni, hátat fordítva a földi dicsőségnek felkapaszkodott a Dantoku-hegyre,7 és ott szolgálta le novíciátusát Szent Ararával. Bár herceg volt, minden alantas tisztséget betöltött mesteréért, aki – ha a tanítvány hanyagnak tűnt – bottal verte meg. „Milyen megalázó – gondolta a királyi újonc –, hogy velem, aki trónra születtem, így bánik az, aki rangban eddig alattam volt.” De Szakjamúni rendíthetetlen szellemű ember volt. Minél több megaláztatást kellett elszenvednie, annál komolyabban vetette magát vallási tanulmányaira, így már harmincéves korában megtanult mindent, amit tanára átadni tudott, és maga kezdett tanítani, bemutatva a világnak a valaha ismert legnagyobb vallások egyikét. Őszintén elmondható, hogy Szakjamúni sikere nagyrészt, ha nem is teljes mértékben, annak a szigorú és kérlelhetetlen mesternek volt köszönhető, aki nem engedte, hogy kibújjon a munkájából. Távol álljon tőlem, hogy bármilyen összehasonlítást tegyek szerény önmagam és a buddhizmus szent alapítója között, de nem tagadhatom, hogy az oszaki kastély területén fekvő pavilon volt az én Dantoku-hegyem, és ez a régi kerti geta volt az én Szent Arara botom. Ezért szívemben hálát, nem pedig bosszúvágyat kell éreznem Maszamune iránt, hisz az ő meggondolatlan cselekedete lett jólétem alapja.”