Table of Contents

- ) :) ;)

- 0-ák a falon

- 1 - 2 plusz tetű? Ja, nem, BETŰ!

- 1/szerLM

- 3Nap

- 4 - 5 sor?

- 8 sor végtelen

- 8 sor

- 8 sor II.

- 10X100

- 16 sor ESZ-nek

- 100 név

- 100 000. év

- A 4 lovas

- A 13-ak

- A Batyu

- A BÉKE sarc

- A Béke Sas születése

- A besurranó

- A BÚRA

- A Cápa

- A csibész

- A csorda csodája

- A csönd napja!

- A csönd

- A Dal Dala

- A döntés

- A Dzseki

- A Fák hete

- A félelem anatómiája

- A félLM vegyTana

- A film

- A gondolkodó dolga

- A halál völgyében

- A jövendő!?

- A Kapu

- A kétarcú

- A kétely

- A Kínai-tengeren is túl, hol a szecsuáni malac túr

- A Király új gúny-ája!

- A Kis herceg és a róka

- A komra

- A köd mögött

- A Kör

- A kurBlizmus nyitánya

- A kút

- A Lány találkozása Jézussal

- A légió

- A matt

- A pad

- A palást

- A patak

- A pörsenés

- A reggel

- A régi pad

- A régi udvar

- A rét

- A „sámli” :-)

- A skorpiók himnusza

- A szél dala

- A szép

- A szoba

- A Szörnyeteg

- A Tábla

- A Tegnapelőtt

- A trükkös tél és tavasz :)

- A varázslatos kerekerdő lakói megmenekülésének igaz KÓRnikája

- A vártán

- A Vén Bajnok reggelije

- A Völgy

- A völgy csöndje

- A vRes

- A zsák

- A keresztyénymuszlimiszlámtürkméntörökkirgíz örök szövettség’ megköttetésének hites története!

- Acélmadár

- Agárdi séta

- Agyamba égtél

- Ajtó az égre

- Ajtó

- Álmok

- Álmok

- Álom a réten

- Álom járás

- Álom mese

- Álom út

- Álomcsoda

- Álomcsók

- Álomhimnusz

- Álommadár

- Álomország

- Álomszilánk

- Álomtánc

- Álomű

- Álruha

- Amikor...

- Angyal

- Angyal „vágta”

- Angyalcinke

- Angyalkéz

- ANNA 8

- ANNA

- Anna/2

- ANNA3

- ANNA4

- ANNA5

- ANNA6 Hamár6, legyen ALMA

- ANNA7 „A hetedik, te ANNA légy”

- Anyatermészet

- Apa-Anya

- Apadás

- „Apró” tévedés

- Arcok földje

- Arcok földjén

- Atya Gatya!

- Az „AZ”

- Az a búbos

- Az ajtók

- Az Angyal

- Az az 1 tetű betű… a betű...?

- Az eblaszti jobbladája

- Az élet vize

- Az első Bál

- Az elsők

- Az Erő

- Az erőd

- Az idő megállt

- Az igazi Napkirály

- Az öreg pad

- Az Öreg

- Az Öreg horgász és a Holtág

- ***

- Az Öregek

- Az örök város

- Az Őrző

- Az Őrzők

- Az ösvény

- Az ősz

- Az Úr előtt

- Az Úr ölében

- Az Úr szekerén

- Az utolsó ember a FÖLDÖN

- Bál a réten

- Bánat madár

- Béke-éve

- Belenéztem

- Belül tépett

- Belvari banda

- bESZállás (utazás az Íriszed körül)

- bESZédes kezek

- bESZélgetésem

- Betűverő

- Bíbor fény

- biRka viadal!

- Birkalógia

- Blek end vájt

- Blues 2

- Blues 5?

- Boldog nap

- Bolt a Nagyréten

- Búcsú

- Bukott nemzedék!

- Cipőutazás

- Coffe (Z)Song

- CSAK 4, AZAZ NÉGY SZÓ

- Csak egy hét?

- Csapás

- Csillag kereső

- Csillag tapsoló

- Csillaghullás

- Csillaglány (megáll az ESZ-em ezen az ESZ-n)

- Csillaglány

- CsillagSZEm

- Csillámpor

- Csókjaim

- Csönd csorog

- Csönd léptek

- csönded lESZek

- Csöndfal

- Csúnya vers. És? Tojok-rája

- de hát

- Dédalosz szárnyai

- DemenSZia

- „Dicsőséges nagyurak”

- Disznóságok

- DivatDiktaTúra

- Dobó tere

- Dobozolt élet

- Döntés

- E SZEnt?

- E(gy)SZó

- E(S)Z TE VAGY !

- Ébredés

- Ébredések!

- Ébredő Er(D)ő

- Ébredő város

- Ec pec (kiSszámolÓCSKA!)

- EGÉSZTELEK (Tipcsi úr morgójára :)

- Égi citera

- ”Egri csillagok”

- Egri nők

- Egy más világ

- Egyedül érkeztem

- Együtt nem...

- Éj a tavon

- Éjszakai fátyol

- El nem magányosodás

- Élet

- Életkifestő

- Elfogyott köröttem

- Elhalnak...

- Első lépés

- Első pillanat

- ElSZánt

- Elvesztettelek

- Ember vagyok

- Emberi konzultáció

- Emberként

- Eme költeményen nem kell sokat ágyalni, már ha jól írtam!

- Emelt FŐ

- Emi – dal

- Emlékerek

- Emlékezés tó

- En(ny)i rész

- Eni kertje?

- Eni lelke!

- Erdőlélek

- erESZ

- ESsZel ESZtelenül

- Estebéd

- Estétől reggelig

- ESZ-es szélfogócska

- ESZ és a madarak

- ESZ eső ess

- ESZ háta

- ESZelős

- ESZelős vakáciJÓ

- ESZement

- ESZ-en megáll az ESZ-em!

- ESZencia kékben

- ESZes „pancsi”

- ESZ-es keringő

- ESZes

- ESZmélet

- ESZméletlen1lány

- ESZnek

- ESZtelenség

- ESZ-telenül

- ÉVA

- E-volúció

- ezErNyI eső

- Ezt alaposan elLájkoltuk!

- Fagyás

- Falam

- Falevél keringő

- Fekete eső

- Feledés

- Felelet választó

- Felelgetős

- Felhőtánc

- Felhőváros

- Fellegekkel szárnyaló

- Féllek

- FélreértESZ

- Felsőtárkány

- félSZ-E?

- Feltámadás

- Fénykoszorú

- FENYEGETÉS!

- Fénylegény

- Fénytelen

- fESZülten

- Fohász az őszért

- Főnix szárnyalása

- Fricska

- Gábriel

- Garázda szélúrfi

- G-dúr helyett ESZ-mollban

- Geminik

- Göröngyökön

- Grádicsom

- Gyászom

- Gyémánt a kalpagon

- Gyere ki...

- Gyermektánc fű

- Gyökerem

- Gyöngy hajnal

- Gyöngyharmat

- Gyönyörök kertje

- Gyufa szerelem

- HA... bárhová tESZem, mindig az ESZ-m

- Ha majd...

- Ha már

- Ha tehetném

- HA!

- Habár felül a gánya, azért a gány az úr

- Hagyaték

- Hajamban a bogáncs

- Hajnal az ablakban

- Hajnali mondat

- Hajnali borzongás

- Hajsza

- Halál kapu

- Haláltánc

- Halotti beszédem egy ÉLŐHÖZ!

- Hangamező

- Hanglátomás

- hej tE SZellő

- Hidegrázás

- Hirtelen vihar

- Hitvitánk!?

- HOL?

- Hold hölgye (nem esszé, és mégis ESZ-é)

- Holdcsók

- Holle anyó

- Hordozó

- HŰ?HÓ!

- Hűs - Vét

- Idő állás

- Időhomok

- Időjárás jelentés

- Idősérv

- „IGAZ” emberek

- Igaz jelmondat!

- Indulás

- Íriszed

- Írom a verset

- Isten arca

- Isten és ember

- Isten tenyerén

- Ítélőszék

- J. A.? J. A.!

- Játszani

- Jazz

- Jött

- Jövőkép

- Justitia SZEme

- Kaffertan

- Karantén 6ás

- Karcaim

- Katyvasz

- Kelj fel!

- kellESZ

- KÉN füst

- Kérdések

- Kérések

- keresem ESZ-m

- kerESZt a vállamon

- kerESZt

- Két hajszál

- Két világ

- Kettesben az Öreggel

- kettéSZEli

- Kézfogó

- Ki(S)számoló

- Kiáltok

- Kicsi Asszony kincse

- Kifestő

- Kincső suliba megy

- Kis Herceg keresőben

- Kispatak

- Kiűzetés

- Klímacsúcs?

- Koccanások

- Konok

- Konyha dizsi

- Koppantós - dobbantós

- KöltÉSZ vagy költÉS ?

- Könnyfüzér

- KönnyVtár

- Kristály lélek

- Krisztus leül

- Krisztus vállán a Föld

- Krisztussal a hegyen

- Kút mese

- Kutyakomé-díja’

- FarkasMédiea

- HamiBear

- L` Hymne â l`amur – a SZErelem himnusza

- Labirintus

- Lagrimas negra

- Lángoló égbolt

- Lassú tangó

- Látod-é

- Légszomj?

- Lehet

- Lélek ajtó

- Lélekesés

- Lélekkel ringató

- Lélekméreg

- Lélekosonás

- Lélekölelés

- Lélekpad

- Lélekpuzzle

- Lélekrév

- Lélekszárny

- Lélektükör

- Lélekvirág

- Leltár

- Lóvalag Rend

- m(E)rSZ

- Ma? Jális!

- Magány völgy

- Magányhegy

- Magányhegy II

- Május

- Már késő?

- Márta fricskája...

- Mártalány ének 2.0

- Mártalány ének

- Mártaősze/Ml.3.0

- Márvány asszony

- Mea culpa, mea maxima culpa!

- Meg kéne kicsit állni

- Még vagyok

- Megbánás

- Megbokrosodott fa

- megESZem

- Megjött

- Megszólít!

- Megszólító

- megtESZem

- Mennyország lift

- mEréSZ

- Mese mese átka

- mesE SZép

- Mese, mese mátka, avagy ballada egy legénykérésről :)

- Mesék

- mesErek

- mESZemESZe mátka

- Métely

- Micsoda éjszaka

- Mikor a KICSI a nagy!

- Mikor kitárom

- Mindenható oszlopai

- Mindennek változnia kell!

- Mindenség palota

- Mindenségvirág

- minek?

- Miniatürizálás!?

- Mint a Hold szeress

- Modern KORty

- Mondatok

- Mozi

- Möbius

- Múlt idő!?

- Nagy egész

- Nagy karácsony?

- Nano-álom

- Nap a rét felett

- NAP fohász

- Napkelte

- Napkönnyek

- ne erESsZ

- Neem tapír... Papír!

- Negatív fény

- Neked

- NEM!!!!!

- nem erESZt

- nem futSZ El

- Nem szeretsz!

- Nem tudlak

- Néma világ

- Nép álmodta

- Népkerti csoda

- nESZ

- nESZtelen tó

- Nevem

- Nevetős

- Nincs tanács

- Nóvij Mars

- Nyár est a balkonon

- Nyárutó

- Nyárelő

- Nyári zápor

- Nyelvöltögető

- Nyomdok

- Óceán parti nap

- Okosságom avagy Ó-Kosságom

- Orom

- Ostoba?

- Oszlop

- Ott, hol

- Otthonom

- Ölelő fáim

- Ördögi

- Ördögtánc 2

- Öregkor örömei/RhaBsody in nyugger

- Ősz a folyón

- Ősz beköszöntő

- Ősz kölök

- Őszi erdő

- Őszi nap

- ösSZE

- Pad a bástyán

- Paplan alatt

- Patak Csata

- Patak titok

- PerSZE - phone

- Pillanat kép

- Pillanat

- PÓK

- R.I.P.

- Rajcsúr a vállamon

- Régi csehó

- Régi domb!

- Régi havazás

- Régi karácsony

- Régi nap

- Régi praclim

- Régi világ

- Rejtett szoba

- Repülés

- Rét(G)i csibészség :)

- Re-tor-zi-LYÓ

- Ribillió

- Rixi 30 éves lett :)

- Rohanás

- Rózsaágy

- Rózsapalota

- rövidESZem

- SAKK!

- Sárkánymese

- Se covbojok’, se ingyánok’

- Sírok

- Soha ne

- Solveig dala

- Sors soroló

- Sors soroló II

- Sörét vagy sörét?

- szabadnak lenni!

- Szabadság angyala

- Szalajkai anzikx

- Számsors

- Számvetés

- Számvetés II

- Szárny

- Szárnyaszegett

- Szárnybontás

- Szebb, újabb világ!

- Szél az udvarban

- Szél hátán

- Szél

- SZEles nap

- SZEmelvény

- SZEmem fénye

- SZEmfülESZ

- SZEmtelenül

- Szent Karácsony Éjjele

- SZEntinel Virág

- Szép világ

- Szépítő

- Szerelem, szerelem, átkozott gyötrelem

- Szerelemkötél

- Szerelmem? Magyarország!

- SZErény

- Szeretem a...

- SZEretet-lánc

- Szimbiózis

- Sziszifusz

- Szív-árvány

- Szívcsomagolás

- Szolgálat

- Szózat (Parafrázis)

- Találd meg!

- Találós kérdés!

- Talán? Talány!

- Tali a Sörkertben

- Tánclépés

- Táncrend

- Tangó

- Tanítás

- TanyÚláss

- Tárogató ESZ-el

- Tárt ablak

- Tárt

- Tárulkozás

- Tavasz

- Tavasz II

- Tavaszi balkon

- Tavaszmező

- Te +Én

- Te vagy...

- Tegnap vs. holnap

- telESZkóp

- Téli? Rege!

- Telihold utazás

- Ténfergés

- Tenyeremen Angyal (ESZ-nek)

- Térdre, feleim!

- terpESZ

- The White King

- Tisztító? Víz

- Tó a ház mellett

- Tó asszonya

- Tó tánc

- TrüKör

- Tudom

- TükÓrkép

- Udvarnyi szabadság

- Új Agóra

- Új nap

- Új rege

- Új rend!

- Újra emberként

- Újra

- Utak

- Utazás

- Utazás, odaátra

- Utazás

- UTOLÉRT!

- Üdvözlégy

- Üres az én szívem

- Üresség

- Üvölt

- Vallomás

- Válogatott álmok

- Változás

- Varangy-Vihar

- VarázslÓvaglás

- varázsos SZErelem

- Városom „folyója”

- Várt

- Várunk

- Végső megoldás

- Vén csepűrágó

- Vihar

- Világfa

- Világkönyvtári hírek

- Virág

- Vissza az időben :)

- Visszatérés

- Vízkereszti mese

- XXI. századi Tempefői

- ZAKSON

- Zárókő

- Zenekifestő könny

- ZoBra és Szőr Taki

- Zuhan az est

- Zsivaj a téren

- Zuhanások

- Ajánló

- A szerző bemutatkozása

Rudlof Ferenc

VRESEK

© Rudlof Ferenc 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője

Dvariecki Bálint

ISBN 978-963-639-565-0

Borító: Szopos Katalin

Kiadja a HELMA kiadó 2024. 06. 24.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Az élet habostorta, ám olykor az éget részét kapjuk.

) :) ;)

20 év múltán

Könnyű lesz verset fabrikálni

20 év múltán

Sorakozik rengeteg szmájli

20 év múltán

1 a cím 1 a vers maga

20 év múltán

Ez lesz az igazi csoda

20 év múltán

Jön a szabad szmájli

20 év múltán

Szabadon rajzolja bárki

40 év múltán

Az új nemzedék dolga

40 év múltán

Kettőt pakolni a verssorba

60 év múltán

Egy lázadó botor

60 év múltán

Már hármat sorol

60 év múltán

Elrontani nem tudod soha

60 év múltán

Csak ne üss mellé, ostoba

60 év múltán

2 mosoly között 1 sírás

60 évvel ezelőtt

Ebből mennyi lenne az írás

Aztán 100 év vagy 5 emberöltő után

Influencer tudatba robbant egy titán

Kezében sem billentyűzet, sem 1 gráf

Ám a múzeumból eltűnt egy Ablak-zsiráf!

***

0-ák a falon

Elhallgattak a szavak, mondatok

Rám záródtak ajtók, ablakok

Üres falakra nullákat rajzolok

Legyen, mit később lekaparhatok

Nem csattannak szikrázva a szinapszisok

Írás közben vén kezem csak dadog

A villogó kurzorra bambán bámulok

Agyam mélyére fagytak a gondolatok

Fröcsögve, üvöltve és zokogva átkozódhatom

Magamban némán zsolozsmázva imádkozhatom

Magam még visszakaphatom?

Magam még visszakaphatom?

***

1 - 2 plusz tetű? Ja, nem, BETŰ!

Van, ki mindentől didereg és fázik

Van, ki bátran kiáll és bőszen visszapofázik

Van, kit zavar a sok üres lózung, buta irka

Van, ki csöndesen, lehajtott fejjel szavaz, mint a birka

Van, ki nem nézi, uralkodása mennyire árt

Van, ki fel sem fogja agyban és lélekben, így tesz igazán kárt

Van, ki igazán tehetős, mégis segélyért kiált

Van, ki lehajolt a szenvedőhöz, segítette és mellette kiállt

Van, ki a szeretett fa gyümölcsét szedi

Van, ki másnak, röhögve mindenét elszedi

Van, kinek hiányzik a tudástárból jó pár betű

Van, ki nem párttársának csak annyit ír: tetű

Van, ki próbál szabad emberként élni

Van, ki nem tud mást, mint a Vezértől félni

Van, ki tisztán, becsülettel a szemedbe néz

Van, ki gőgös és dölyfös mosollyal csak lenéz

Van, kinek kicsinyke agyát nem feszíti ész

Van, ki úgy tartja, loptam eleget, de még nincs kész

Van, kinek a mézes bödönig el sem ér a karja

Van, ki két pofára falja a mézet, de az egészet akarja

Van, ki úgy véli magáról, igaz, tiszta lelkű keresztény

Van, aki ezt fennen hirdeti, hogy ez biza’ tény

Van, ki úgy véli, országában minden békés és oldott

Van, ki úgy hirdeti, minden problémát és gondot a Vezér megoldott

Van, ki hiszi, a mélyben valami nagyon érik

Van, ki sejti, az emberek majd erőszakkal követelik, és nem kérik

***

1/szerLM

Szívemnek ágán

vadrózsa virágzik

Dobbanása szivárvány

színt játszik

Szemem legmélyén

megbújt a szerelem

Szakadékunk szélén

szemedbe nevetem

***

3Nap

A Tegnapot előttem terelgetem

A Holnapot a hátamon cipelem

A Mát a nyakamba veszem

Nem látok semmit, eltakarja szemem

Így botladozom Isten Kertjében

Annak is a legsötétebb mélyében

A Tegnap a Mának letarolta a zöldet

A Ma a Holnapnak az egész Földet

Vigyorgó ördögök, szenvedő angyalok

Egyiktől sem félek, egyiktől sem futok

Rám törnek álmaik, halódó vágyaik

Dühödten keringő és károgó varjaik

Misét nem mondanak a Földért, csak Mesét

Mesét az Emberről, ki mindent megélt

Ki három napjával járta a Világot

Soha le nem tépett egyetlen Virágot

***

4 - 5 sor?

Lélekből kihullott izzó szegek borítják az utat

Üvöltő ordenáré plakáthorda mindkét oldalon

Könyvmáglyák lobognak a sarkokon

NEM! MA MÉG NEM INDULOK!

.....'.............................................................

Az 5. sorban BÚJIK, akivel indulok!

***

8 sor végtelen

Két karod ringató

Mint nyári tiszta tó

Csípőd a végtelen

Ezeregy éjjelen

Öledben elveszem

Örömünk ott lelem

Ajkad, ha suttogó

Mámorra csábító

8 sor a végtelenünk

Röviden az életünk

***

8 sor

Madárka ült meg vállamon

Boldogságát vele dalolom

Fölreppent, vitte dalát

De itt hagyta fele boldogságát

Tisza parti varázs föveny

Lány és fiú itt megpihen

Egymásba nevetik a boldogságot

Mivel a madárdal volt áldott

***

8 sor II.

Szerelemmel ringat

Lélek lobogással

Szemében bújtat

Csillag robbanással

Napba lépek érte

Lángba borul testem

Rádöbbenek végre

Csak őt kerestem

***

10X100

Ezerszer néztél a szemembe

Simogattam kezed a kezembe’

Ezerszer vittelek villámot látni

Tóparton állva messziről csodálni

Ezerszer terítettem neked az asztalt

Gőzölgő étked mindig marasztalt

Ezerszer ölelted vágyón a nyakam

Tudtam az ölelésben vágyad benne van

Ezerszer markoltam kéjjel a derekad

Bármit is akartam, te odaadtad magad

Ezerszer vittél keresztül a réten

Mindig csodáltam a felhőket az égen

Ezerszer adtam rád szárnyakat

Suhantunk együtt a csillagok alatt

Ezerszer fürdettél nevetve a kádban

Aztán magadhoz húztál, illatos ruhámban

Ezerszer simogattam, szívem a lelkedbe

Meghatottan tártad lelked még mélyebbre

Ezerszer kaptál bohókás, bolondos nevet

Arcod takartad, ne lássam, melyiken nevet

Ezerszer fontad körém az izgató lábad

Fricskáztál, érezve a felhorgadó vágyat

Ezerszer úsztunk a tóban a Holdfolyóban

Kerestük egymást a vízre ejtett szóban

1000X1000XEzerszer, áhítattal néztem

Mikor csodás szeplőid játszanak a fényben

Ezerszer kértem meg a kezed

Mosolyogva ezerszer nem mondtál nemet

Ezerszer karoltam át a csodás vállad

Egymásba fonódva, néztük az alvó pulyákat

Ezerszer ültünk kinn a stégen

Néztük, mikor a nap eltűnik a tó vizében

Ezerszer ültünk a fényben, kinn a teraszon

Vártuk az álom a gyerekek szemére oson

Ezerszer vártunk szívből barátokat

Nem bántuk, ha az ételből már nem maradt

Ezerszer kéne tán újracsinálnom!

Akkor se bánnám, ha még 1000-szer újracsinálom!

***

16 sor ESZ-nek

(J. A. kontójára)

Tedd a szemed

A szememre

Így a szemed

Szemem lenne

Tedd az ajkad

Az ajkaimra

Így a szavad

Szavam volna

Tedd homlokod

A homlokomra

Így a lelked

Lelkem volna

Így szeress

Így jó volna

És a szívem

Szíved volna

***

100 név

Adtam neked vagy 100 nevet

Akár mindet elfeledheted

Soha nem a neved a lényeg

A benned megbúvó lélek

Adtam neked vagy 100 nevet

Akár mindet elvetheted

Neved, nem határozza meg lényed

Csak a szívedben táruló lélek

Adtam neked vagy 100 nevet

Akad varázs szép, a másik nevet

Mindet szíved burkába véstem

Hittem, ütök egy rést a széfen

Adtam neked vagy 100 nevet

Egyik sem jelszó, nem nyitja széfedet

Páncélod az élet kovácsolta rád

Feltörném, ha akadna megfelelő véső és kalapács

Adtam neked vagy 100 nevet

Most megkapod a 101.-et

Tudom, ez lesz páncélod kulcsa

Szíved lobogva lángol újra

***

100 000. év

Vala az, 100 000. év utolsó napja

Vala, az 100 000. év utolsó napjának utolsó órája

Vala az, 100 000. év utolsó napja, utolsó órájának, utolsó másodperce

Anno a Gombafelhők előtt, mentették a menthetőt

70 milliót a 8 milliárd emberből

Vala az visszaszámlálás napja!

Vala az visszaszámlálás utolsó 10 hangja

10.

Üvöltenek a harsonák, idegtépő fanfárok

Egyként felzokogó köszöntő dalok

9.

Ledőlnek 100 ezer éves tabuk

Nyöszörögve megindulnak az ólomacél kapuk

8.

A Tükrök Népe még egyszer nekilát

Ragyogóra sikálja az össztükör csodát

7.

Ezeket gyártották ezer éven át

Megvilágítani a Menedék minden zegzugát

6.

Félúton döndült a kapu, mindenki riadtan kapta fel fejét

Csak egy kő volt, mi összeroppant, megnyugodott a Nép

5.

100 ezer év feszült várakozás

Vágyódó, készülődő álmodozás

4.

100 ezer év az ősök tiszteletében

Kik megteremtették a túlélést a Menedékben

3.

Megtanultak a föld méhében élni

Most jön a kihívás, a Próbatételt túlélni

2.

70 millió lélegzet bennragadt, néma csönd

Csak a Kapuszárnyak súrlódnak, komótosan

1.

60-50-40-30-20-10

9-8-7-6-5-4-3-2-1

0.

Zéró

A döbbenet ülte meg a tájat

Szelet csak egy árva pipacs várt

Döndülve kivágódott a hatalmas bejárat

Ebben a másodpercben a fénnyel berobbant a Nap

70 millió életnek egy villanás alatt vége szakadt

Az ősök két dolgot nagyon elszámoltak

A légkör tisztult, a Nap közeledett és égetett

A végtelen éjben az ember átalakult, a fény ellen nem védekezett

Prológus

Édam és Ává csak ketten maradtak

Hátul, a tiltott részen kutattak

Éppen a vészleállító helyiséget kutatták

Így az egész Menedéket végleg lezárták

Aztán menekülőre fogták a dolgot

Kijáratot kerestek, vagy egy védhető zugot

Ekkor megnyílt előttük egy egész fal

Benyúlt értük egy sosem látott Isteni kar

Szólt Isten: – egy kérésem van hozzátok

Sokasodjatok és szaporodjatok

Cserében e kertben kaptok helyet és új nevet

Ádám és Éva, tekintsétek meg az Édenkertet

***

A 4 lovas

Üvöltve, hörögve robbant az ég

A földre okádta kénköves terhét

Hasadt a szív, törött a borda, repedt a has

Aljas vigyorral képén, megjött a 4 lovas

– Üdv néktek, halandó és posvány férgek

Ti hívtátok magatokat emberiségnek? –

Lovaik alattuk tombolnak hörögve

Egymás vállát csapkodják, rajtunk röhögve

– Itt van, megkaptátok az Anti-Krisztust

Most majd az ördög hárfája adja a ritmust

Ó a Teremtő! Mondogassátok az egyetlen nevet –

Aztán undormány módon a Négy egymásra nevet

– Adunk Mi nektek szép új világot

Rothadó bűzt, vinnyogva rettegő álmot

Megtanuljátok újraélni rövidke éltetek

És újra tisztelni és félni a nagy négyeket –

Véres szemmel körbenéznek és indulnak

Amerre mennek, csak dúlnak-dúlnak-dúlnak

Nekünk meg? Újra kéne élnünk az életet, a CSODÁT

És végleg eltemetni az Apokalipszis négy átkozott lovasát!

***

A 13-ak

Tizenhárom ágon egy madár ül

Magában, magányban

Hamisan hegedül, nem trillázva fütyül

~

Tizenhárom szobában egy zongora

Se tőkesúly, se húr

Magánya így nem csoda

~

Tizenhárom pohár, tizenhárom polcon

Porlepte mind

Most sem lesz egy jóleső kortyom

~

Tizenhárom szelet kenyér a deszkán

Száraz és dohos

Kínálnám, könnycsepp az orcán

~

Tizenhárom lángoló szó a szerelem

Kettő hibádzik

Ezt már meg nem nyerem!

~

Tizenhárom tűz a végtelen pusztában

Pislog és lángolgat

Ebből tűzörvény a lázadók markában?

~ Ő

Tizenhárom az asztal körül a Karmelitában

Egy szól, a többi bólogat

Csak egynek akadt címer a magyar hazában

~

Tizenhárom ágyon egyetlen lány

Üres vagy ügyes?

Ha elkapom, megtudom tán

~

Tizenhárom ördög szorong egy padon

Se szarv, se pata

Álcázott! Így osonnak a halálsoron

~

Tizenhárom angyal megül a vállamon

14 szív 1 lélek

Angyalszárnyak rebbenését álmodom

~

Tizenhárom le, tizenhárom millió fel

Pokol? Menny?

Megbeszélném, de ugyan kivel

~

Tizenhárom húr a félelem citerán

Pengessem? Letépjem?

A forrasztott húr jobban szól talán?

~

Tizenhárom halál a kicsi verandán

Válasszak közülük?

Netán, mindet vágjam pofán?

***

A Batyu

Régóta járom hosszú-hosszú utamat

Cipelem magammal – nyakamban – múltamat

Együtt jöttünk e világra, még csak egy pötty volt a nyakamon

Botladoztunk az utunkon, attól féltem, a végén még agyonnyom

Kapcsolatunk rosszul indult, hisz nem akartam megválni Anyától

Ám értő kezek keményen megragadtak, és levágtak a köldökzsinórról

Teltek az évek, átmenni sosem tudtunk a szivárvány alatt

A Kék madár sem talált ránk, és barátaival nem állt sorfalat

Tudtunk csinálni oltári nagy marhaságokat

Olykor az is sikerült, hogy csodákból raktunk halmokat

Mindig velem volt a múltam, de előttem sose

A jövőt nem látta, arra nem látott a szeme

Segített is, szemem befogta, hogy ne lépjek a mélybe

Volt, hogy kiröhögtem, és fejest ugrottam az ismeretlen sötétbe

Előfordult, gyorsabb haladásra ösztökélt

E helyett, árokpartra ültem és pitypangot fújtam szerteszét

Mostanában az évek lángoló nyilakként repülnek

Félrekapom fejem vagy csak kikerülnek

Az a fránya emelkedő – no, az – lett hosszabb

Szóba sem jöhet, hogy a lábam lett rosszabb

Bandukolunk tovább a múltam és én

Megállunk pihenni a mindenség tetején

Aztán? Ha elérkezik a végső, az utolsó állomás

Magammal temetem, úgysem látta soha senki más

***

A BÉKE sarc

– Békét, Békét, Békét akarunk és azonnal –

Kiáltotta Pucor király, kardot rántva nagy garral

Néztek a Békeasztal körül a sok államok

Miközben szálltak a szablya alól a Béke szólamok

Alant, a város utcáin hömpölygött a Békamenet

Egyként üvöltötték, Békát, Békát, Békát akarunk mi meg

És Éljenjenjen Pucor király hatalma

Asztaláról csak legurul hat alma

Az ellenzék is belelendült, miként bírta a torka

Vékát, Vékát, Vékát akarunk, de arany legyen benne, ne torta

De nem akárminő, picinyke halomba’

Ezer ökör se húzza el, bármekkora iromba’

Vékát, Békát, Békét – mi meg beosztjuk a serclit

Ilyenkor, ha jő Pucor király, nem int, csak lábunk elé sercint

A Béke lenne a legjobb, a legjobb, a sok békegalambot befogjuk!

Béketüzet gyújtunk és mindet BEFALJUK!

***

A Béke Sas születése

Peregtek a dobok, harsogtak harsonák, és díszmenetet vertek a katonák

Összegyűltek, és holdról látszó ünnepet ültek az összes despoták

Ott volt Ördögám, sunyin Sputyin és a Pockos Utcai harcos, a Királ

Természetesen ott a második legnagyobb, Hi - Szi - a - Piszi császáL

Mi volt ezen eget-földet rengető duhajkodás oka?

Végre kézre került Hófehér Galamb, a Béke szimbóluma

Hümmögtek a népek, hitték is meg nem is a zagyva beszédet

Egyszerre fordultak mind, és a véres kalitkában keresték a Békefehéret

Dévaj mód zabáló és mulató uraik összeröhögtek

Pofájukról csöpögött az ital, és az étekmaradékot vetették a népnek

Összecsapták zsírmocskos, puhány tenyereiket

Majd az égre dobták legújabb rettenetüket

Döbbent csönd, mindenki guvadt szemmel nézte

Amint Békegalamb vértől csatakosan aláhull a térre

Szárnyai baltával, lábai szekercével vágva

Hogy el ne pusztuljon gondos orvosok által ellátva

Most így, a díszbe öltözött, dögletes csürhe sikerét hosszan ünnepelte

A békehírnök „föl-földobott kőként, újra és újra” zuhant a zokogó népre

Imádkozva várták Galambjuk szárnyalását

Hátha megmenti mindőjük’ szeretett hazáját

E helyett a dögletes zsarnok csürhe ülte torát

Zabálták a kínai csülköt, vedelték Putyin borát

Aztán a Pocakos Királ a tocsogó asztalra csapott

Dobjuk még százszor a béna Békét legott

Lendült a keze, aztán röhögő képére ráfagyott a hahota

Megnyíltak a Mennyek, Isten keze lecsapott oda

Kezébe vette a béke béna hírnökét, megsimogatta hátát

Mindenséget rengető robaj, és kis galamb Óriás Hófehér sassá vált

Izzó szemében látszott, a békét később hozza

Előbb a duhaj és ganéj zsarnok bandával akad dolga

Szakadtak belek, kitépetett a rossz máj, vakultak a hamis szemek

A fertelem „dicső” orgiája, ezennel bevégeztetett

Egy suhanással a dermedt nép közé szállt

Elfogadta tőlük az igaz Béke Olajágát

Hatalmas szárnysuhogással útnak eredt

Sok dolga akadt még, várták a nyomorított emberek

***

A besurranó

Mint besurranó tolvaj, osont az éj a városba

Sajna már csípősen hideg barátját is hozta

Kabátba burkolózva siettek lakói haza

Bízott benne, mindet várja jó, meleg otthona

Lopakodott tovább, húzta maga után éjsötét bársonyát

Leplébe burkolt parkot, teret és utcát

Kedves és dédelgetett városa minden pontját

Gondosan eltakarva az öreg házak poros falát

Fátyol alá rejtett „összefagyott” kezű szerelmeseket

Hálával néztek fel, ő meg mosolyogva integetett

Meglátott két öreget, kézenfogva togyogtak haza

Meleg szívvel gondoskodott, fényoszlop kísérje őket egészen oda

Az éj lapulva lépkedő mélysége mellé

Tízezer színnel villódzó álomfelhőt terel a város felé

Gondoskodik róla, megkapja mindenki a saját álmát

Ebben lebegve élje végig éjszakáját

Ring a város az éj végtelen ölében

Békésen szunnyadnak lakói az álmok tengerében

Ez a besurranó tolvaj csak jót hozott

Pici hidegével, semmi kárt nem okozott

***

A BÚRA

A csönd csordogált a némaság falán

Üvöltöttem, vonyítottam, kitörni nem tudtam a süket szoba ajtaján

Hangtalan labirintus két pofával falta fel a zajt

Még a Minotosaurus patái sem csináltak ricsajt

Teli a Hold, a VénFarkasok némán

nyál csorognak

A VénPírok lesnek, csak farkat lóbálókat látnak, mégsem vicsorognak

A Néma leventének, megjött volna a szava

Elnyomta hangját, csönd labirintusának zaja

Ekkor ébredtünk fel, az igaz jelszót skandáltuk

Jövőnkért a torkunkat óriásira kitártuk

Megfáradtan, szótlanul zuhantak a szavak

Nyomukban rothadó gyökér és nem virág fakad

A némaság búra elkészült, igen ravasz csapda

Miniszterelnökünk megfontoltan a nyakunkba csapta

Zavarta a Kár-Melitta előtt a sok hangoskodó pulya

Meg a köztük ácsorgó tanár, ki mind mulya

Maguknak beszereztek speciális adókat

Ezek hang nélkül továbbítják a belső gondolatokat

Vigyorogva sétálnak a zavarodott, néma nép között

Vinnyogva figyelték a kézzel hadonászó tömeget, majd mind röhögött

Űrhajós is készül, ki megnézi a Holdról meg azon túlról

Miként sikerült a Nagyfal mintájára a Búra,

amivel kínai barátoknak hódol

A Búra tetején, hatalmas csillag tetszeleg

Ejnye, RosszPutyin, erre is rávetted a kisdedet

Készítik az utak mentén az ÓRIÁS plakátokat

Jól megvilágítva, hogy éjjel is lássák az azon foglaltakat:

NEM MINDEN SZAVAZAT VOLT NYERŐ

IMMÁRON TIÉTEK A KUSSOLÓ JÖVŐ!

***

A Cápa

Dühödten lerúgott magáról a tegnap

Csábos, igéző mosollyal hívogat a holnap

Szám széléig ér a ma bűzhödt mocska

A jövőben, mi vár: a Nap égető pokla?

Nagy levegőt – hátha kitart – és merüljek?

Szárnyat bontsak – nem ikarosit – és repüljek?

Felbuggyan a sok aljas hazugság és képmutatás

Magasról leszarlak undormány, felsőbbrendű vigyorgás

Nekifutok és szárnyra kapok, körülvesznek tán a csillagok?

Végtelen űr mélyén a galaxisokban szárnyalok?

A bolygók pályára állnak a fájdalomtól kiürült agyamban

Hisz lángoló házat és megszégyenült hazát is odahagytam

Biztosan, bűzhödt leszek és oxigénért szomjazó

Ős táltos düh feszíti lelkemet – igaz – nem leszek oltalmazó

DE mocsok tenger bűz mélyéből előtörve lecsapok, mint rettenet

És a falánk cápa, marcangolja és tépi, de nem nyalja seggetek!

***

A csibész

Szemedbe néztem és zuhantam

Nem féltem, hisz fényében utaztam

Hangod hallva, szárnyalva repültem

Élveztem, hisz hangod hullámait megültem

Mosolyod látva, megszédültem

Varázs volt, gödröcskéidben elterültem

Tarkódat látva, vágytam egy harapásra

Lágyra és puhára nem marcangolásra

Szád, ha mozdult megigézte nyelvemet

Telerajzoltam volna vele, szájszegletedet

Tenyered redőibe, ha szeretetet fújtam

Megjelent jövőnk és cseppnyi múltam

Kádban voltál hason, bámultam a hátad

Ilyen csodás hát mellett, nem kell semmi varázslat

Khmmm, lejjebb is tévedt, kíváncsi szemem

Azt a szobor szépséget!? Elmondani sem merem!

Kihátráltam gyorsan a fürdőszobából, jó messze a kádtól

Nehogy kiessen kíváncsi két szemem a kigúvadástól

Így már köntösben voltál, mikor csodáltam két melledet

Mikről talán Villon írhatott volna, hozzájuk méltó verseket

Csodás testedtől eszemet, szavamat nem találtam

Csibész mosollyal az ágyhoz tereltél, mit ne mondjak, nem thai masszázsra vágytam

***

A csorda csodája

Isten látja lelkemet

Nem értem az embereket

Leborulnak, Istenhez fohászkodnak

Rózsafüzérrel a kézben imádkoznak

Az isteni csodáért

Halkan kérdem: MIÉRT?!

Motoszkál fejemben három szó

Meglehet egyik sem csodának való?

BÉKE, BARÁTSÁG és SZERETET

Ezek csoda nélkül emelnék fel az embereket?!

Nem a fohász és nem az ima!

3 szócska és sehol a HIBA!

***

A csönd napja!

Ez a csönd napja...

Ez a lélekharang napja...

Ez a főhajtás napja...

Ez az elmentek napja...

Aznap a mécsek sorra kigyúlnak

A nyughelyek fénykupolába bújnak

A szerettek mind életre kelnek

Minden lelket lélekkel ölelnek

A hantokra szirmok, könnyek hullnak

Simogató kéztől a nyugvók nyugszanak

Van, ki legbenső, szerető imát mormol

Van, ki némán a régmúlt évekre gondol

A szembe dombon is fellobbannak fények

Ott is örül és boldog minden nyugvó lélek

Hozzájuk is jöttek. Nem feledték őket!

Suttogás és léptek töltik meg a temetőket

Az elmentek, nem az emlékezés napja

Az emléket a lélek mindennap felkapja

Egy szó, egy mosoly és egy mozdulat

Elment úgy, hogy örökre itt maradt!

Ez az elmentek napja...

Ez a főhajtás napja...

Ez a lélekharang napja...

Ez a csönd napja!

a csönd!!

A tegnap! még nyüszítve várt a világ

A ma, már ráterítette a csönd dögszagú paplanját

A CSÖND

az átkos félelem

CSÖNDJE

A CSÖND

a mi lesz holnap

CSÖNDJE

A CSÖND

a múltba nézés

CSÖNDJE

A CSÖND

a hallgatag világ

CSÖNDJE

A CSÖND

a néma üvöltés

CSÖNDJE

A CSÖND

a halált várók

CSÖNDJE

A CSÖND

a vonyító temetők

CSÖNDJE

A CSÖND

a úton lévők

CSÖNDJE

A CSÖND

a gyermeket siratók

CSÖNDJE

A CSÖND

a végtelen éj

CSÖNDJE

A CSÖND

a világ megőrülésének

CSÖNDJE

A CSÖND

a kiirtott álmok

CSÖNDJE

A CSÖND

a végtelen átok

CSÖNDJE

A CSÖND

a vadállat ember

CSÖNDJE

a csönd

A HIT NÉLKÜL

csöndje

Mit hoz a kegyetlen holnap?

A lánctalpak, harcba csikordulnak!

A Csönd!

Becsuktam minden ablakot

Aztán az ajtót, az egyetlen bejáratot

Tétován megkerestem a sarkomat

Ahol a csönd és némaság megtapadt

Csak agyam zakatol, a választ keresi

Én tettem vagy engem zártak ki

A csönd megül, egy szú sem perceg a fában

Hiába kiáltok, elhal ebben a rettentő szobában

Ültem a förtelmes, néma csöndben

Vagy az undormány, dögletes csönd ülepedett le bennem

Az LGT azt mondja: „Furcsa zaj a csend!”

Hiába jelentőségteljes, semmit nem jelent

A csönd a megkövült, őrületes fájdalom

Metsző sikoltás helyett némán vállalom

A csönd a ragyogó lélek megkövült párja

A szíveket hatalmasra soha nem tárja

Ül a dohos és néma, eldugott sarokban

Kardja, ha van is, marad biz’ a tokban

Most, amikor tombolni és ÜVÖLTENI kéne

Némán és könnyezve okádunk a Budavár kövére!

***

A csönd

Lassan, lassan minden elhallgatott

A Nap, a Hold, az összes Csillagok

Udvarokban csihadtak a kutyák

Visszafogták ugatásuk ricsaját

Meglehet, én is árnyékként osonok

Visz előre izzó testem, a konok

Olykor talán visszavenni kéne

Leülni egy csöndes zug mélyére

Emlékezni, Anyára, Apára, és a régi házra

Gyermeki kacajra, dörmögésre, családi vitára

Vágyom a csöndre, méla hallgatásra

És csöndes, alapos, DE baráti vitára

Ehelyett acsarognak, mint veszett ebek

Csizmatalpat vernek, szikráznak a macskakövek

Kamut dobálnak a kérődző bandának

Azok felböfögik, majd ÉLJENT pisálnak

Majd jő az egy igaz keresztyény

Rajta kívül más nincs és ez tény

Arany helyett? Kivágja a rezet

Jókat nevet, hisz mindenkinek a bolondok

aranyával fizet

Ugyi, milyen jó is az EjU meg a szankcijó

Dübörög a gépezet, minden erre fogható

Erkélyén pöffeszkedik a pockos király

Fürdik a dicsfényben, mi NEKI kijár

Lassan megint jön az IGAZAK szava, a Békemenés

Kezdődik a nóta, a döngő lépkedés

Fel, keresztyényi IFJÚ sereg, a BÉKE vezesse léptedet!

Ismerős a rigmus, tán felkarolták az örökségeket?

Ballagok a néma, hallgatag éjszakában

Csönd honol csak a régi ház udvarában

Anya és Apa vállamra teszi kezét

Szemükben látom rettentő, sok nekik itt a szemét

***

A Dal Dala

Lerombolhatnánk az ocsmányság falát

Ha valaki megírná, A Dalok Dalát

A dalt, mi nem más, csak tiszta ének

Gaianak hódoló, ragyogó, emeltfejű élet

Szövegében nem Mammon az Isten

Emberen kívül más Isten nincsen

Minden ember kitárt karokkal adja elő

Bárki tudja, a tárt kar ölelő és nem ölő

Nem kellenek jelmondatok és hangzatos szavak

Elég a suttogás, mi lélekből fakad

Az ütemet természetesen a szív adja

Akinek van, azonnal átveszi és hallja

Csillag ösvényen nem kell járni!

Egymás mellett, mosolyogva, emberként kell állni

Kéz keresi a másik meleg emberi kezet

Hangosan szól a Dal, ember embert szeret!

És A Dal Dala vidáman robog az égig

Bárányfelhőt terel végestelen végig

Az emberek a Földről vidáman nézegetik

Amint a barik útjukat táncolva végigbégetik

***

A döntés

Hol minden utak véget érnek

Ott a végtelen mélybe vesznek

Gömbölyű vagy lapos, ott választhatok

Ha gömb, továbblépek, ha lapos, csak zuhanhatok

Döntésem előtt nézzük az árnyakat

A meg nem valósuló álom vágyakat

Oly hazában kéne élni

Hol a képembe okádott hazugságtól nem kell félni

Oly hazában kéne élni

Hol a nagykapu mellett hiába a kicsit keresgélni

Oly hazában kéne élni

Hol a tanár tanít és nem tüntet, hogy meg tudjon élni

Oly hazában kéne élni

Hol az orvosnak a betegért, és nem a kamaráért kell vívni

Oly hazában kéne élni

Hol a miniszterelnök bácsihoz nem visznek lurkókat verset mesélni

Oly hazában kéne élni

Hol nem a guruló aranykirályt kell éljenezni

Oly hazában kéne élni

Hol nem KELL 100 kilós aranykeresztet cipelni

Oly hazában kéne élni

Hol az embert megtanulják nem letaposni, hanem felemelni

Oly hazában kéne élni

Hol még az emberek tudnak egymást tisztelve élni

Oly hazában kéne élni

Hol az alsó 6000000-ók is tudnak bőségesen enni

Oly hazában kéne élni

Hol tudom, nem fogják a származásom nézni

Oly hazában kéne élni

Hol nem a korrupció a biztos befutó

Oly hazában kéne élni

Hol mindenhol és mindenről szabad beszélni

Oly hazában kéne élni

Hol nem valagnyalással lehet titulust szerezni

Oly hazában kéne élni

Hol az ember még mer élni!!

Hátra fordulva a széle felé indulok

Gömb vagy lapos? Nem mind1, itt nem maradhatok!

***

A Dzseki

Fáradt, öreg szemmel nézem a fogasom

Meglátom rajta egy jó öreg kabátom

No, fene, koppan egy nagyot a kobakom

Igaza van, inkább már barátom, mint kabátom

Karja megint lendül, nosza, uccu neki

Nem kabát ő, imádott farmer dzseki

Kicsit... no, jó, nagyon kopott, de bánja kánya

Hiszen régi idők kitartó, és igen hű barátja

Ölelték hosszan csodaszép lányok

Rángatták bohóckodva vidor barátok

Emelték nyakánál fogva ideges tanárok

Cibálta dühödt apa, ki ordítva anyázott

Volt földre terítve, meg a népkerti padra

S egyszer – kicsit sem vicces – hangyabolyra

Kis szakadások, oltári nagy kopások

Lógó cérnaszálak, Anya kezétől felvarrások

Futottunk alatta ömlő, s szakadó esőben

Kacagva bíztunk benne, mint egy hatalmas ernyőben

Bizalmunk megmaradt, bár a csodának oda

Szuttyogósra ázott minden cipő és ruha

Meglehet, szándékosan tette ezt velünk a lüke

Pucérra vetkeztünk, mint két ártatlan fülemüle

Mi utána jött? Bölcsen hallgat a fáma

Mi még ilyesmit, nem influncerkedtünk a Világba

Őrzöd millió barát kézfogását

Dögös csajszi derekát és vállát

Lehet, csak én emlékszem vissza, öreg barátom

Igen, tudom! Dzsekim és NEM kabátom.

***

A Fák hete

A nap, az erdőre borította bíbor paplanát

Maghajlással köszöntötték az estet a bokrok és a fák

Sűrűsödő éjben alábbhagyott az erdő minden zaja

Csak az óriás fák ágai közt bújt meg a szél moraja

Lent, az aljzatban motozott még pár bentlakó

Nekik az éjben gyűlik odújukba az ennivaló

Lopakodtak és osontak mind serényen

Most kell gyűjteni, nem akarnak fagyoskodni a tél leheletében

Megy is a szöszmötölés a susnyásban

Sün úr hangosan fújtat nagy buzgalmában

Hátulról figyeli sunyin a ravaszdi róka

Majd elfut, a múltkor szájában a rengeteg tüske nem jött kapóra

A tölgyesben a vén fák ógnak-mógnak:

Mi volt ma, és mit hozhat a holnap

Köröttük a fiatalok viháncolnak, ágaikkal tapsolnak és nevetnek

A vének összedugják koronáikat, mi a bajuk ezeknek?

Fiataljaik kacagva, csúfondárosan összenéznek

Hát, a „Fák hete” lesz az embereknek

No, ne nagyon viháncoljatok fiatal svihákok

Meglepődtök, ha sikít a fűrész, és a fejsze lecsap rátok

A fiatalok összenéznek, mézga könnyük csöppentik

Hogy tehet ilyet az ember, ha a fákat ünneplik

Lenyúlnak a vének szívvel, szeretettel

Simítják az ifjoncokat, gallyból font kezekkel

– Higgyétek el sihederek, nem a ti hibátok

Az embereken ül az Istentelen átok

Ígérnek nagy hanggal mindent: fűt, fát

Aztán sikolt a láncfűrész, a füvet meg lekaszálják.

***

A félelem anatómiája

Üvöltve szakadt ki agyamból a félelem

Őrjöngve zúzott végig a fenyvesen

Mögötte kitépett gyökér földcafat maradt

Bántón vinnyogva a végtelenbe szaladt

Zokogva okádta haragját az égbe

Sikoltva fetrengett mocsokba, vérbe

Felkoncolt barátot, szeretőt, ágyast

Feldúlt szülőföldet, otthont, ágyat

Majd magába marva a félelmet falta

Lélek rianásig! Még ez sem zavarta

Háborodottan tántorgott a koponyán belül

Tudta: Kiút nincs, sosem menekül!

Ha magára talál, csak félelem marad

Elemi, húsba vágó, a sejtmagban ragad

Szöges bakanccsal gyomorba rúgó

Hazug szólamokat szívekbe szúró

Agyredők mélyén görcsben megkövülő

Szárnyalni vágyó lelket gúzsban megkötő

Undormány féreg elemi félelem

Elkísér minket egy egész életen!?

***

A félLM  vegyTana

Előbb csak békalencse

- lustán loccsanó

- tiszta vizet takaró

- mindent benőni akaró

Lassan ebihal falka

- mindent felevő

- varanggyá kinövő

- kristálytóban hemzsegő

Előmászik a győztes, a varangy

- a gondolat legyeket elkapó

- támadásra duplára puffadó

- méregfelhőben lélekölőn vartyogó

Aztán varánusszá zabálja magát

- méreg nyálat fröccsenő

- minden gyengére kéjjel szökkenő

- tépve, marva azt, őrjöngve szisszenő

A végén belénk nő a Tyrannosaurus Rex

- dobbant, kirobbannak az ablakok

- felszakad az út, a szenny felbugyog

- harsognak hazug, csontba vájó szólamok

- utak mentén hazudnak táblányi undorok

***

A film

Szobámban ülök, szánalmasan

Négy falát megnyitottam. Meglátom magam?

Film forog körben a falak helyén

Lehet, csak én forgok körbe szobám közepén?

Látom, eddigi életem filmje forog

Talán azt mutatja a mozi, amit épp gondolok

Mi van akkor, ha visszafelé tekereg a szék?

Mit későbbinek mutat, nem volt olyan rég!

Halkan kattog a vetítő, körben futnak a képek

Nem kell digitálisan színes, jók a fekete fehérek

Mi lesz akkor, ha kifestek minden kockát és képet?

Hazaérek, mire végzek? Az elment barátok visszatérnek?

Ülök a szoba közepén, nincs felhajtott fal, nincs szoba

Agyam játszik velem, én meg bedőlök, én ostoba

Sajnos nem vagyok Merlin és nem vagyok Cipolla

Régi világot újra varázsolni, tudom, nem fogok soha

Ülök az elnyűtt fotelban, a film végig pörög

Az orsó a filmvéget csattantva, fájón zörög

Ülök behunyt szemmel, a filmvég csattogását hallgatom

Közben azon jár az agyam, vajon még meddig hallhatom?

***

A gondolkodó dolga

Azt olvastam, megtanultam írni

Lehet, ti tudtok már sorok közt olvasni

Tapogatjátok a gondolkodó termének sok teleírt oszlopát

Nem találtok ott sem sziporkát, sem varázst, sem csodát

Mélyen vésett betűi, olykor biz’ vásott betűk

Nem kérnek sem oboát, sem harsonát, sem hegedűt

Maguknak rakják össze és dúdolják a dallamot

Hiába leskelődik utánuk egy jól behangolt fagott

Még a gondolkodó sem mindig gondolkodik

Megüti agyát egy szó illata, és az után iramodik

Cuppanva záródnak idegpályák, csattannak szinapszisok

Gondolkodás tüzében ejt ő hibákat, de itt még a kevés is sok

Ténfereg az idő tengerében, múlt, jelen, jövő összeolvad ott

Fáradó szemével igyekszik kibogozni a végtelen káprázatot

Megremeg vénülő keze, oldás lesz kötés helyett!?

Megtörténik! Nem bánt! Vigadjatok csak, fényes tekintetű emberek!

A gondolkodónak gondolkodás a dolga

Nincs kezében a titkos kód, mi a temérdek hibát megoldja

Ám! Ha mások fejében megmozgatok csak EGY kereket

Számomra a meccs már bőven megnyeretett

***

A halál völgyében

A halál völgyét megjártam

A vért ordítva, kínlódva hánytam

Hittem, a kaszással fogok kezet

Ám másképpen rendeltetett

Ólom lépteken vánszorogtam

Száz lépésre egy órát használtam

A doki azt mondta: Csoda

Vérének több mint a fele oda

Dermedten feküdtem az ágyban

A félelem átkos magányában

Lógtak belőlem mindenféle csövek

Az éltet adó plazma némán csepegett

Orromban a szonda, azon jött az étel

Nem körömpörkölt friss kenyérrel

Teltek a sanyarú, dögletes napok

Olykor mellettem egy-egy halott

A Halál völgyét megjártam

Onnét göröngyös kiutat találtam

Akkor várt a Styx, Charon ladikja

Hiába, mert nem ez volt megírva

***

A jövendő!?

Lassan elhalnak, mind-mind a dalok

Némaság és hallgatás kézen fogva andalog

A lázadó folyók visszafelé folynak

Nem kegyelmezve elevennek és holtnak

Kiürült óceánok műanyagot böfögnek

Majd szökőárral rombolják a földet

A vulkánok, mint pörsenések, ontják a magmát

Beborítva így az emberek csodás birodalmát

Zúgó erdeink lobogva és ropogva égnek

Nem nyújtanak már áldott, meghitt menedéket

Mindenfelé vad tornádó had tombol

Istent, embert nem néz, őrjöngve rombol

Az izzó sivatag is megrázza magát

Az ordító arcokba vágja fojtó porát

Milliárdnyi ember siránkozása mellett

Romboltuk le életadónkat, a megszentelt Földet

Újabb milliárd év eltelte után

Amőba mászik a partra sután

Elkerekedett szemmel csodálja a flórát

Majd dönt! Na, itt kint teszünk egy próbát!

***

A Kapu

És megint véget ért egy út

Találtam egy újabb zárt kaput

Leültem elé és csak néztem

Megvallom, belépni még féltem

Mi vár mögötte? Egy út, ezer út?

Talán az idő végtelenjébe vesző kút?

Tudok-e még csattanó szárnnyal repülni?

Vagy csak a végtelenbe veszve merülni?

Lesz-e még, ki nyújt segítő kezet?

Vagy csak rám teríti a szemfedelet?

Lesz még elég erőm felkapaszkodni az emelkedőn?

Vagy kapálódzva zuhanok, már mindent feledőn?

Táltos dühöt kéne marékszám gyűjteni

És veszett dúvadként a kaput betörni

Vagy csak egy halk, mormolós imát

Mi eddig is minden zárt kaput kitárt

Nézem a kaput, a sors majd kisorsolja

Bronz, beton, acél vagy csak pozdorja!

Nem tudom, tán nem is érdekel,

Csak azt tudom, indulnom kell!

***

A kétarcú

Lassan, megfontoltan osontak a napok

Nem rohantak a tegnapok, és bandukoltak csak a holnapok

A mák? Mind egy helyben, lustán ültek

Rokonok mind, mégis elhidegülnek

Talán érzik a késő ősz, kora tél leheletét

Laposabb az idő, fagyosabb a lét

Meglehet, várják mind a Vénasszonyokat

Nyári cipőikkel párat még visszatoppantanak

Zordabb arcát mutatja az eddig bájos ősz

Hűvösebb a hajnala, pajkos szele meg már bősz

Hej, régebbi langyos és pajkos napok

Jó lenne még békésen sütkérezni, de már deresek a padok

Brrrr-t mond mindenki a meleg kabát alatt

Gondolatban visszasírják a hersenő tavaszt

nap ragyogta nyarat

Betoppan váratlanul a hideg, vízszintes eső

Ernyőt és esőkabátot kapkodnak elő

Csalódottan és elázottan ballagok haza

Nem ezt ígérted, ősz barátom, no, fussál csak tova

Rám néz bánatosan, mosolya nem ragyog

Ó, drága cimborám, tudod, kétarcú vagyok

***

A kétely

Pendelyes legényke voltam

De már bizton tudtam

A tátott szájú, őrjöngő víziló

Nagyon rettenetes vízió

Már farmeros lehettem

Mikor változott minden

Egy falka toportyán féreg

Vicsorgó pofákból fröcskölő méreg

Ma? 60-70 között félúton

Már biztosan tudom

Egyik sem más, csak álom

Acél patákon, vihar szárnyon

Már megtanultuk, az igaz métely

A csöppekben adagolt kétely

Szívet kövesítő, lelket hamvasztó

Cseppenként adagolt az „igaz” szó

Harsogó otromba, dübörgő jelszavak

Ha előre mész, hátra nem maradsz

Ha velünk vagy, mi mindenben segítünk

Egymás kezét fogva pénzpermetben fürdünk

Mégsem jutottál fel a csúcsra?

Maradsz lent, velünk a nyakadba!

Kipréselünk minden lét és „pénzet”

Mikor elfogyott? Keresünk új népet.

Útjára indul az új Csodaszarvas

Az új hazába velünk nem tartasz

Marad neked minden, mi itt már ocsmány

Lábujjhegyezz, csak nyakadig ér a posvány

Fekete eső, fekete égből

Fekete virágok, fekete földből

Fekete csizmák, fekete talpa

Feketén tapos a szivárvány falba

Vérmedve jár a kertek alatt

Marcangol mindent, mi még maradt

Mikor mindennel készen!?

Csak egy keselyű rikolt az égen!

***

A Kínai-tengeren is túl, hol a szecsuáni malac túr

Harsogják, hogy arcunkba köpik az igazságot

Pedig csak pofánkba pökik a sok mocskot és gazságot

Élveteg módon, fenhéjázón nyökögve és fröcsögve

Pofájukról az ótvar fellengzős és tetű mosolyt le nem törölve

Hej, jól fésült, pockos – úrhatnám császár –

Ki a hajbókoló alattvalók hátán mászkál

Persze, ha nem így tenne e Hatalmas Császár

Könnyedén lapulna egy formás női Bokánál

Teheti, hisz a nép, az Isten „verte” nép rá szavaz

Elég pár odavetett garas és bűzhödt falat

Talpat és segget nyal az alamizsnáért

A nagy úri kegy kis zsák krumpliájért

Sok, magát bálványnak képzelő kókány

Úgy hiszik, fenn ülnek az Olümposz ormán

Pedig, mit kezükben forgatnak, koránt sem Kormány

Pusztán egy ocsmány, hazugságokat fröcskölő Ormány

AKKU-t nagyhatalom leszünk a jó kínaiakkal

Kezelhetnének már jó pár embert akkut elmebajjal

Dejszen’ az Ő onokáik Ibizára járnak majd hálni

A mi büdös kölkeink maradnak, akku gőztől okádni

Hány emberünk „tántorog ki” zokogva a magyar határon

Mindent ide hagyva, nekivágva egy ócska, tömött batáron

Ez sem gond, hisz tolonganak a táj’ meg afro nindzsák

Felépíteni a Köpcös shoTgun végtelen birodalmát

Majd áll a ShoTgun a hegyormon a vártán

A Nagy Hadvezér első rohamára várván

Dülledő pocival nézi, amint huszárjai felveszik a harci alakzatokat

S huszáros vágtával kardélre hányják a támadó páncélosokat

Ha vége, jön érte a nagy-nagy család

Kap egy zacskó ólomkatonát, mert szeretik nézni a játszó Nagypapát

Künn az utcán üvölt a nép: legyünk mind szabadok

Majd MI eldöntjük, mit kell rúgni: 11-est vagy szabadot

***

A Király új gúny-ája!

Megneszelte a bamba nép, KIRÁLYUKNAK készül az új gúnyája

Nosza, buszra és molinóra fel, sereglett rögvest a bú nyája

Jöttek ám a népek, bőszen gyűlt a siserehad

Mind gondolta, ha esik, ha puffan, egy kastélyocskát úgyis kap

A Farnyűvő, a Kartnyelő, a Szakállas nő meg a Tűzokádó

Buszuk hátuljában egy atyafi, ki csak sima lagzi utáni hányó

Csodás volt a felhozatal, Ruszki Ruszli, Kirgíz Körte helyett Törpe

Azerbajszsán Hacsakturján, baráti államok

Noésasztán és Hátasztán

Mind-mind a Trükkmén Tanács címzetes tagja

Ölelgeti őket a sok bégető Hungaro birka

Meg is beszélik, ezek a gaz ballibsisörösiták

az ormányt megest rágalmazták

A Lomösvényt félreírták LombKoronának, dejszen’ ők csak a Lomot citálták

Mormol a tömeg, mindahányan izgatottan várják pockos királyuk ruháját

Takarja a pocót, tán azon is visel gyémántos koronát

Felzúg a tömeg, ütemesen üvölteni kezdi

Ide nekünk V.-ik Thor királyunk, most ni!!

Kivágódik a Klastrom kapuja, a Nép üvölt: Varázsló, Sármány, de fura

Ott áll peckesen és pockosan a magyar nép Felkent Ura

Kezében a vezénylő pálca, teteje 3 sárkány, az alja disznó csülök

A nép: Már a látványtól megszédülök!

Egy mozdulattal port hint szájakba és szemekbe

A nép meg csak áll, mozdulatlan maga elé meredve

Imígyen szóla a király: nevem mától Hatalmas Galaktikus Mágus!

Visszalép, kaput becsapja, csak ennyi hallik

Innentől a Földön, mindenkinek Má’KUSS!

***

A Kis herceg és a róka

A Kis herceg leült a róka mellé

Húha, te meg a kis Vuk lennél?

Igen, mára cseles csere volt

Holnap meg Karak vigyázza a bolygód!

***

A komra

Kitártam ablakomra egy Virágot

Meglehet, vártam A szép új világot

Muskátlijaim között elmerengtem

Rájuk nézve meglehet, felnevettem

Alattam siheder sipőcök csapata

Felnéznek és éllel kérdik: – Mit röhögsz, Tata? –

Lenézek rájuk, elmosolyodom

A komrába zárt világon gondolkodom

Jó régen voltam és igen csalafinta

Beszorult egy darabka régi világ, meg egy

egész körhinta

A vurstliban Apa nevetve, hangosan kiált:

– Hozd ide fiam a jobb szélső légpuskát! –

Apa a fegyvertatást azon mutatja

Miként – anno – a leventéknél tanulta

Aztán elkerekedett szemmel csodálom Apát

Mikor megkapom a két maréknyi lőtt babát

Aztán? Törökmézet két pofára faltunk

Fogunk közt a darabkákkal a ringlispílhez

dzsaltunk

Ez volt ám az igazi és menő körhinta

Ferike a második kör után végig is hányta

Alant a várakozó nép nem volt megengedő

Ordítottak: A mézes hányás sem nyerő

Ilyen többé nem fordulhat sohasem elő

Régi vágású vurstlis, kicsit sem megnyerő

Becsukom a muskátlis ablakom

Az öreg komrába kódorgom

Kotorászom régi emlékek között

Felveszem a földről, mi közülük megszökött

***

A köd mögött

A szél megbújt a kémények mögött

A sűrű, fojtó köd a városba költözött

Az utcákon, a himbálódzó lámpák alatt

Csak néhány lehajtott fejű ember haladt

Ketten ültünk a csöndes szobában

Régi faasztalnál, az átellenes sarkában

Ketten ültünk feszülten: a Halál és én

Kezével dobolt a vén asztal peremén

Nem néztem mást, csak a kezeket

Tomboló vérem átvette az ütemet

Az elfolyós félelem a padlóról csepegett

S számtalan csepp félúton megrekedt

A Halál felállt, kinyújtotta kezét

Fejet nem hajtottam, de tudtam, itt a vég

De nem! Csak nevetett és megbökött

Ajtót nyitott és eltűnt a köd mögött.

***

A Kör

Tenyeredbe írom az éveket

Tenyeredbe írom, hogy el ne vessz

Bármikor kezed újra rám talál

Ujjbegyem olvassa, mi rajta áll

Meglehet, csak felezett mondatok

Talán egészben maradt gondolatok

Pokol köre, vagy égi járom

Mindegy, tenyered útját járom

Tenyered útját járom

Visszautam mindig megtalálom

Követem a csodás tenyered

Hallgatom, mit suttog a szemed

Csodás, kékesszürke tűzfolyam

Ki csak látja, azonnal odavan

Nekem nagyobb a jutalom

Ha csak suttog, azt is hallhatom

Teljes a kör: tenyered olvasom

szemed hallgatom

lelked magamhoz szorítom

szívem, szívedhez hangolom

***

A kurBlizmus nyitánya

Hirtelen mozdulattal, lilára festettem az Eget

Mind az összes csillag fetrengve nevet

Aztán meg barnára festettem a Napot

Egyetlen csillag nem nevet, de nem is ragyog

No, a vén Hold is megkapta a magáét

Tütübe öltöztettem, hogy jobb legyen a játék

Két-három kráterét átszíneztem narancsra

Ezt aztán a földről is mindenki láthatja

A Jupiterről hipp-hopp lekaptam a gyűrűt, odaadtam a Marsnak

Mit cirkuszozik Jupiter uram, hisz hamarost összeházasodnak

A Vénusz? Minő meglepő, légycsapót kapott tőlem

Jó nagyot, az arra tévedő legyeket csapkodhatja bőszen

Aztán jött az Uránusz, belőle lett a Varánusz, azaz csak a szeme

Nyelvöltögetés közben nagyokat kacsint vele

Végezetül elkaptam a Halley üs-tökét, bár nem nagyon hagyta

Száguldozhatsz, jó komám, nekem ez volt az év kalandja

Most aztán Nép, lehet prüszkölni meg hőbörögni

Bántani nem fogom kendteket, csak kiröhögni

Hisz én vagyok a Galaxis legnagyobb művésze

A Tejutat átmázoló kuRblista művésze

***

A kút

Ülök egy széken a szobámban

Ebben vagy egy másik világban

Talán nem is ülök, csak lebegek

Köröttem álmok, vágyak és emberek

Elérem őket, ha kinyújtom kezem

Ám messze vannak, mint a végtelen

Alattam, egy kútban fénylő tűz lobog

Lebeg felfelé múltam, mint zsarátnokok

Némelyik lágyan, simogatón langymeleg

Akad, mi belém mar, mint a szelindekek

Lágy simítások, lélekmaró harapás

Tagadjam? A múltam az nem vitás

Patak könnyem arcomon csorog

Feltörő sorsok, megszenvedett sorok

A meg nem tett, a megtett, az elszalasztott

Hiányzók, a temetettek, az elhamvasztott

A kútkáváról bámulok a mélyébe

Az alant lobogó lángok fényébe

A lobbanás, mint zaklatott szívverés

Csak csönd a csönd, merre az ébredés?

***

A Lány találkozása Jézussal

A nagy Selyem út mentén a forró homokban

Megbotlott Krisztus a füstölgő romokban

Amint átlábalt a zsarátnokokon, egy lány ült a porban

Érdekelte, a családja vajon hol van?

Az összeállt, porba vésett, csodás képeket

Jézus éppen kérdezte volna: – Itt éltetek? –

Ekkor a lány megszólalt: – Igen, a nevelő szüleimmel

A trákok végeztek velük, ketten maradtunk a mostoha nővéremmel

– Azt honnét tudtad, mit akarok kérdezni?

Ránézett huncutul: – Könnyű a fejben megnézni

– Ki vagy te, gyermek? – Kérdezte Krisztus. – Ki?

– Szibülla lánya vagyok, de nem tudja senki!

– Te lány Delphoiból, hisz annak már ezred éve

– Igen, anyám egy Istennel lépett félre, Elisyumban vár engem, ez a büntetése

Nekem az újjászületés, hogy soha ne futhassak a kebelére –

A lány keze megremeg, és hatalmas keresztet rajzol az izzó homokba

Majd egy EMBERT a keresztre szögelve és már lelógva

Mikor befejezi, patakzó könnyel teli szemét Jézusra emeli

– Jó uram, tekintetem sem a borzalmas sebeket, sem töviskoszorú nyomát nem leli

– Mert ilyesmi soha nem történt, de nem is történhet velem!! –

A lány csöndesen zokogva nézi és kéri: – Engedd, hogy gyűjtsem a könnyem. –

Jézus rábólint, és meghatódottan hagyja

A lányt, hogy lábait könnyeivel mossa

Elköszön a lánytól, ám a gondolat nem hagyja, milyen szögek, milyen kereszt!?

Mindenki azt mondja, a helytartók igazán jó emberek

Bánja, még a lány nevét sem tudja, keszkenőjén M., amivel a lábát csutakolta

Morfondírozik: Márti vagy Móni, esetleg Mária-Magdolna, ezt akkor nem tudhatta

***

A légió

A végtelen hegynek fel

Baktattak a bukott angyalok

Mind, mind és mind ember

Kiket egyik szárnyuk elhagyott

Ki semmit nem tett a mindenért

Ki mindent megtett a semmiért

Ki arcát kereste megfakult keretben

Ki másét találta, homályos tükörben

Volt, kiét Isten dühödten tépte le

Volt, ki megváltásért adta cserébe

Volt, ki letépte hangosan röhögve

Volt, ki csonkán érkezett e Földre

Kezük, lábuk véresre, sebesre tépve

Mennek mégis, vágyva a végtelen égbe

Az oromra megtörten, sebzetten felérve

Pörögve, forogva zuhannak a mélybe

Egymás után zokogva újra és újra

Belevesznek a temetetlen múltba

Bűnöket szüntelen zsolozsmázó

Bukott angyalok, a bűnbánó légió

Mesélik, egykor megtörtént a csoda

Tolongtak is milliárdan azonnal oda

Két bukott egymásba kapaszkodva oson

Botladozva, végig az Aurora Borealison

***

A matt

A nagy Tervező kitárta a csikorgó kaput

Útjára engedett minden bábut, mi benn lapult

Sorjázott mind, jól megszokott helyére

A matt feketére vagy a vakítón fehérre

Felsorakoztak mind: gyalog, futó és lovag

Hátsó sorban a bástya, a vezér osztja a parancsokat

A Teremtő figyel, elemez és döntést hoz

Hozzákezd a millió éves játékhoz

Soha vége csaták, végtelen lépések

Beáldozhatók a véges emberi értékek

Süket csönd üli meg a végtelen csatamezőt

Térden minden bábu, békedalt zengnek a gyülekezet előtt

A Mindenható arcába temeti kezét, és ennyit mond csak:

– MATT

***

A pad

Megbújt a Népkert mélyén, mióta az eszem tudom

Gondolom, még akkor is ott lesz, mikor már az égi utat rovom

E padon szerelmek szövődtek, meg kéjes motozások

Csodás helyen volt, senki oda nem látott

Olykor kiosontak mélyebb sóhajok, kéjes sikkantások

Gondoltuk, rádiót hallgatnak a megbújt párok :)

Jó fejek is tudtunk lenni, ha kiszúrtunk egy zsernyák párost

Beszóltunk a lombok alá: Rádiót halkra, már most!

Az öreg pad nagyon figyelt és gyakran kuncogott

Azt sem igen bánta, ha a „rádiósok” hagytak valami kis nyomot

Régebben máshol állt, ott fúrták és faragták, szívet véstek bele

Itt? Rejtett zugban volt, nem érte más, csak a szerelem szele

Most tagadjam? Magam is voltam e pad alperese, hisz én voltam alul

Az a drága felperes jól elvolt felül, és én sem panaszkodtam... ott alul :)

Felfedezők voltunk, no, nem sarkkutatók

Egymás testén kutattuk a rejtett kapaszkodót

Megtaláltuk és mindig megtaláltuk, és örömmel tártuk egymás elé

Csodás volt, mintha a csillagok fénye folyt volna le keblei közé

Szájában ezer íz, igazi szerelem gyümölcs varázs

Boldogan ittam – hisz tudtam –, holnap újra izzik a parázs

Ma a lemenő tavaszi nap fényénél, hunyorogva nézem a padot

Megsimogatom, mint öreg cimborát, ki még el nem hagyott

Tán utoljára látom innen, az emlék közeli lentről

De mindig vigyázom rá, ha kell, fentről

***

A palást

Jéggé fagyott szívem

Szív dobbanásodra robban

Csonttá aszott lelkem

Szemed pillantására lobban

Terítsd rám a tested

Mint szerelmi palástod

Tárd ki nekem termed

Rejtőzzünk ott már most

***

A patak

Évszázados fák alatt

Fut tova a kis patak

Dajkált anyát, gyermeket

Éltet milliónyi életet

Partjain a béka had

Kuruttyolva dalba csap

Mellettük szimatol egy cickány

Kölykei éhomra várják a vackán

Tán őrzi Vica és Gergő lábnyomát

Itt kapta el őket a gaz Jumurdzsák

A történelem lassan halad

Benne vígan csobog a patak

Gondozza virágok sorfalát

Vizében ezernyi sneci cikáz

Szomjúhozik őz és vadkan

Ilyenkor a vizébe toccsan

Ugra-bugra gyerek csapat

Örömszerzőjük a patak

Fröcskölődés és pocséta

Víz itt nem mehet pocsékba!

Ülök az ezredéves parton

Kezem a hűs vízbe tartom

Viháncol, mint egy rossz gyerek

Mintha nem tudná, mily öreg

***

A pörsenés

Meglehet, korán nagy lett a pofám

Ezért lehettem pörsenés Királyok valagán

Igaz, ezzel semmi többre nem vittem

Legalább mindig kimondtam azt, amiben hittem

Lényegtelen, hogy csillag, narancs vagy mandarin

Vigyorogva mondtam: Jó uramékból sem lesz Csodálatos Mandarin

Sosem voltam kikürtölve megmondó

Csak amolyan gennyel teli kis zacskó

Kinyomni, minek? Még hadd érjen!

Azért kényelmetlen, ha valagazok a Királyi széken

Ifjonti hevületem, sokat csitították:

Csituzzál kölök’, ne várd az ÁVH-s atyuskát

Tudom, akkor már más nevük volt régen

Ügyesen beépültek az új korba is szépen

Mint ez új rendszerben, levettek egyenruhát és váll-lapot

És ezzel adtak a szarnak egy pofont, de jó nagyot

Akkor tájt filléres gondjaink, csőstül voltak

Sikeresen megoldották, átadták a fillért a múltnak

Lecserélték az ötágú csillagot, 3D-s narancsra

Csak a féreg ugyanaz, mi mindkettőt belülről marja

„Ki nincs ellenünk, az velünk!” „Aki magyar, velünk tart!”

Drága jó úrfiak, nem cserélnétek valami újra a régi szart?

Egy párt nevében jártak a fekete autók

Családot téptek szét, és rúgtak be ajtót

Köpni kell nyugatra, nyalni meg keletre

A régi iskola jól a fejetekbe verte

Igaz, még „ingyér” jól kijártátok az oskolát

S mit ád az ég, jól fejetekbe verték a reglamát

Igaz, ők adták a lóvét, lett is „mindenkinek”

sok jó cucca

Igazán ki járt jól? Országunk Feje, a veje, és az egész pereputtya

Igaz, neki a fizuja sem rossz, 5milló kétccá’

A családbarát ormány fizette családi pótlék meg 12 EZER nyócccá’

No, ez egy kis útmutató, miért jártatom a pofám

Miért is akarok pörsenés lenni a Királyi fő valagán

Fel nem négyelnek, tán fekete ótó’ sem jön értem

Ott végzem majd kinyomva egy Királyi Fenség kezében

***

A reggel

A hajnali nap rárobbant az égre

Minden éji lény iszkolt rejtekére

Toppantott is egy hatalmasat

Ezer sárga és vörös szerteszaladt

Eközben az ósdi padlásokon

Az egércsapat loppal oson

Kerülik a beszűrődő fénypászmát

Félik a porszemek szitáló portáncát

A fény végigrohant a városon

Kopogott minden ajtón és ablakon

Beragyogott kopott közt és teret

Ébredj város! Ébrednek az emberek.

Gazdit sétáltat a büszke kutya

Vigyáz rá. Még nem a maga ura

Ziláltan teker az újságos fiú

Senki még az utcán. Mire legyen hiú?

A reggel ráköszön a városra

A sötét zugokat tisztára ragyogja

Mosolyog, vidáman integet

Körtáncra végre, emberek!

***

A régi pad

Ülök a mindenség tetején

Talán Isten hordoz tenyerén

Kezemmel löködöm odébb a Napot

Egyenként fényezek minden csillagot

A Szaturnusz gyűrűit ujjamra húzom

Az éppen teli Holdat magasra tartom

A sivatag porából vihart rugdosok

Az Istenek asztalról mannát is lopok

Charon ladikját átlököm a Styxen

Átjusson az is, kinek fityingje sincsen

Ha kell, Cerberusra szájkosarat adok

Oroszlánok falkájának fityiszt mutatok

Visszautazom messze térben és időben

Hajam újra lobog a nyár esti szélben

Megint a telepi óriáskerék vagyok