VELINSZKY VILMOS

JÓKOR LEGYEN MONDVA

KEVESEKNEK AJÁNLOM

Könyv Guru

Budapest, 2024

Apám, Velinszky Vilmos (1928–1992) költő, műfordító, szerkesztő disztichon- és aforizmagyűjteménye évtizedeken át hevert az asztalfiókban. Reményeim szerint ez az emléke előtt tisztelgő könyvecske alkalmas rá, hogy bemutassa egy sajátos szemléletű művészember gondolatvilágát – merem állítani –, filozófiai igénnyel bíró világnézetét. Mindezt humorral, a nevetés eszközével teszi... Jóformán nietzschei szemléletet említhetnénk, ha a német filozófus több humorérzékkel lett volna megáldva, s ha apám képes lett volna olyasmire, mint Isten elparentálása.

Velinszky Tamás

TARTALOMJEGYZÉK

CURRICULUM VITAE

DISZTICHONOK

I. MEGPENDÍTEM A TÉMÁT

II. ÁLLATI DOLGOK

III. PÁRKERESÉS

IV. ÉLŐ HAL

V. FEJJEL A FALNAK

VI. MÚZSÁK BERKEIBEN

VII. KÉPTELEN ÉLETKÉPEK

VIII. GYERMEKSÉG

IX. LELKÜNK

AFORIZMÁK

I. VÁGJUNK BELE!

II. NYAKUNKON A JÓLÉT…

III. KÖNNYŰ MÚZSA

IV. MŰVÉSZ NEM VÉSZ EL

V. ESZES LÉNYEK KÖZT

VI. ÁLLATSÁGOK

VII. SÍRON INNEN, SÍRON TÚL

VIII. A MUNKA ÜRÜGYÉN

IX. KÉPTELEN VILÁG

X. ÍRÓI MESTERKEDÉSEK

XI. A BOLDOGÍTÓ NEM

XII. LELKÜNK NYAVALYÁI

XIII. FELEBARÁTAINK ÉS EGYÉB ÜGYFELEINK

XIV. ELÉG A TRÉFÁBÓL!

XV. EGYEBEK

XVI. SZÁRNYASZEGETT SZÁLLÓIGÉK

„Nem rutin-cinizmus és garasos luciferkedés, hanem a legtisztább forrásból táplálkozó morál!”

Szentkuthy Miklós, 1985

„Az ön aforizmáinak nagyobb része nemcsak szellemes, hanem komolyan jó. Semmi esetre sem rosszabbak azoknál, amit ritka elődei írtak, amellett sokszor akad bennük olyan nyelvi lelemény, amit azokban hiába keresnénk.”

Vas István, 1985

„Velinszky Vilmos aforizmáit igen mulattatónak, szellemesnek találom.”

Weöres Sándor, 1984

AJÁNLÁS

Apám, Velinszky Vilmos (1928–1992) költő, műfordító, szerkesztő disztichon- és aforizmagyűjteménye évtizedeken át hevert az asztalfiókban. Előbb sajátjában, majd később – halála után – az enyémben. Elenyésző töredékei sok-sok éve napvilágot láttak ugyan különféle sajtóorgánumokban idehaza és külföldön is, ám a maguk valós terjedelmében, ami módot adott volna karakterének kifejtésére is, külön kötetben sosem. Reményeim szerint ez az emléke előtt tisztelgő könyvecske alkalmas rá, hogy bemutassa egy sajátos szemléletű művészember gondolatvilágát – merem állítani –, filozófiai igénnyel bíró világnézetét. Mindezt humorral, a nevetés eszközével teszi. Jellemzője a humor halálosan komolyan vétele, ugyanakkor a valóság nyomós tényeinek egyfajta relativizálása. A köztudatban ezek gyakran két végpontként jelennek meg. Ő megtagadva ennek jogosultságát, összeköti, szerves egységbe foglalja ezeket. Az emberi mivolt drámáját és az élet, az öröm megélését elválaszthatatlannak tekinti. Ez a kísérlet lehetetlen volna bizonyos kívülállás, mindkét végponttól való távolság megtartása, fanyar öngúny nélkül. Jóformán nietzschei szemléletet említhetnénk, ha a német filozófus több humorral lett volna megáldva, s ha apám képes lett volna olyasmire, mint Isten elparentálása. Hitt a szabályokat is megolvasztó emberi géniusz teremtő erejében, de számára a zseni csak addig lehet tiszteletre méltó, míg nem próbál szakítani az emberi közösségben betöltött tagságával. Hiszen egyéniségek vagyunk mind, s mégis egyformán jellemzőnk az a fajta esendőség, amely együttérzésre kötelez. Számítsa önmagát bártan minden olvasó azon „kevesek” közé, akiknek íródott ez a könyv.

Velinszky Tamás

CURRICULUM VITAE

Budapesten születtem 1928. október 17-én. Apai ágon néptanítók leszármazottja vagyok; ez határozza meg szellemi habitusomat. Nagyapám megírta Székesfehérvár népiskoláinak történetét, László nagybátyám fontos szerepet játszott a Tanácsköztársaság idején mint „afféle vidéki népbiztos”. Ezért szenvedett mártírhalált.

Apám egy gépgyár tisztviselője volt születésemkor. Állását vesztve kitanulta a cukrászmesterséget, idővel átvette bátyja kis üzletét, és ebből tartotta el családunkat. Halála után édesanyám maga vezette tovább a boltocskát, majd amikor meg kellett válnia tőle, az egészségügyben helyezkedett el.

Jómagam az elemi iskola négy osztályának befejezése után nyolcosztályos középiskolát végeztem. Először az óbudai Árpád, majd a pesti Kölcsey Ferenc Gimnáziumba jártam. Az utóbbiban tettem érettségi vizsgát 1949-ben. Apám halála már középiskolás koromban pénzkeresetre szorított (Elzett Vasárugyár). Alig kezdtem el dolgozni, behívtak tényleges katonai szolgálatra. Ezt 1950 és 1952 között teljesítettem. Leszerelve sokféle mesterséggel próbálkoztam anélkül, hogy sikerült volna valahol megállapodnom. 1957 elején aztán illegálisan Ausztriába távoztam. Bécsből csakhamar Isztambulba „vándoroltam ki”, s beiratkoztam az ottani egyetemre. Még ugyanabban az évben jobbnak láttam visszatérni Bécsbe, ahol egyetlen szemeszteren át látogattam az egyetem bölcsészkarát. Egy év múlva további ösztöndíj híján letettem róla, és kereset után néztem. Évekkel később lakáshoz jutottam, ami aztán maradandóan Bécshez kötött. Létfenntartásomat elsősorban úgynevezett mellékfoglalkozásokból – például házitanítóság, reklámtevékenység – fedeztem, amelyek jövedelmezőbbnek bizonyultak a bejelentett munkahelynél. Németül elég jól megtanultam, s nemsokára magyar írók műveit fordítottam e nyelvre, német és osztrák újságok irodalmi rovata számára. Megjelent néhány saját szerzeményem is. Honvágyamnak és hozzátartozóim hívásának engedve 1973-ban végleg hazatértem. A következő évtől a Ganz Villamossági Művek törzsgyárában dolgoztam mint műszaki fordító és tolmács. Később, 1986-tól pedig a