A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Loretta Chase

Lord Perfect

Berkley Publishing Group, New York, 2006

Borítóterv: Malum Stúdió / Szabó Vince

Fordította: Tóth Gizella

Copyright © 2006  by Loretta Chekani

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-864-9

A sorozat többi kötete:

Loretta Chase: Egy különleges hölgy (Carsington fivérek 1.)

Loretta Chase: Egy lehetetlen úr (Carsington fivérek 2.)

Loretta Chase: Egy tökéletes lord (Carsington fivérek 3.)

Kiadja Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Irodalmi vezető: Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kühne Andrea készítette

Első fejezet

London, Piccadilly, Egyptian Hall
1821. szeptember

A férfi a kiállítóterem ablakkeretének dőlt. Hátulról magas, jó felépítésű, előkelően öltözött úrnak látszott. Úgy tűnt, karját összefonja maga előtt, és minden figyelmét a kinti világnak szenteli, bár a vastag üvegen át csak homályos képet kaphatott a Piccadilly nyüzsgéséről.

Az mindenesetre egyértelmű volt, hogy a benti kiállítás – Giovanni Belzoni Egyiptomban felfedezett csodálatos kincsei – hidegen hagyják.

A nő, aki gyanakodva méregette, arra gondolt, a férfiról megfaraghatnák az unatkozó arisztokrata szobrát.

Páratlanul magabiztos. Tökéletesen higgadt. Kifogástalanul öltözött. Magas. Sötét hajú.

A férfi ekkor oldalra fordította a fejét, megmutatva nemes arcélét.

Nem olyan volt, amilyenre a nő számított.

Elakadt a lélegzete.

Benedict Carsington, Rathbourne vikomtja elfordult a vastag ablaküvegtől, és a Piccadilly kínálta látványtól: lovak, kocsik és gyalogosok nyüzsgő tömegétől. Magában felsóhajtva végignézett a termen, ahol a Halál volt kiállítva.

„A Belzoni-sír” elnevezésű kiállítás a nagy utazó Egyiptomban felfedezett leleteit mutatta be, és a május elsejei megnyitása óta rendkívüli siker övezte. Benedict legjobb meggyőződése ellenére egyike volt a megnyitó napon megjelent ezerkilencszáz látogatónak. Azóta harmadszor járt már itt, s most is, mint az előző alkalmakkor, jobb szeretett volna valahol máshol lenni.

Az ősi Egyiptom rá nem gyakorolt olyan hatást, mint családja oly sok tagjára. Még fajankó öccse, Rupert is a varázsa alá került, talán azért, mert manapság a hely bőven kínált alkalmat a verekedésre és izgalmas hajszákra, ahol az embernek néha csak egy hajszálon múlik az élete. De mégsem Rupert volt az oka, hogy Lord Rathbourne egy újabb hosszú délutánt töltött az Egyptian Hallban.

Az ok a terem túlsó végében ült: Benedict tizenhárom éves unokaöccse és keresztfia, Peregrine Dalmay, Lisle grófja Benedict sógorának, Atherton márkinak egyetlen fia. A fiú szorgalmasan próbálta lerajzolni a híres második piramis belsejének modelljét. A piramis bejáratát Belzoni három évvel korábban fedezte fel.

A szorgalom nem tartozott Lisle grófjának szembetűnő jellemvonásai közé, mint tanárai gyakran mondogatták mindenkinek, s ezt az apjának is többször megemlítették.

Amikor azonban Egyiptomról volt szó, Peregrine túlzottan is kitartónak bizonyult. Két órával azelőtt érkeztek, s a fiún egyáltalán nem látszott, hogy lelkesedése lankadni kezdene. Bármely más fiú már egy és háromnegyed órával azelőtt égett volna a vágytól, hogy kiszabaduljon a kiállítóterem falai közül, és valami fizikai tevékenységgel foglalja el magát.

De ha Peregrine olyan lett volna, mint a többi fiú, Benedict nem vette volna rá magát, hogy elkísérje. Az egyik szolgát küldte volna vele, hogy dadát játsszon.

De unokaöccse nem volt olyan, mint a többi fiú.

Angyalhoz hasonlított. Világos bőrű arca nyílt volt. Haja lenszőke. Szürke szeme tiszta, őszinte tekintettel nézett a világba.

Júliusban egy csapat Jackson úr iskolájából való bokszolót fogadtak fel, hogy Karolina királynét és híveit távol tartsák a király koronázásától. Talán ezeknek a fickóknak, ha összefognak, sikerülne fenntartaniuk a békét olyankor, amikor Lord Atherton örököse is a közelben van.

Rajtuk, vagy egy nagyobb katonai egységen kívül az egyetlen élő ember, aki az ifjú Lord Lisle-ra valamiféle befolyással bírt, Benedict volt… kivéve persze Benedict apját, Hargate grófot. De Lord Hargate bárkit képes volt megfélemlíteni – a feleségén kívül –, s különben is, méltóságán alulinak tartaná, hogy rakoncátlan kölyköket pesztráljon.

Hoznom kellett volna magammal egy könyvet, gondolta Benedict. Miközben elnyomott egy ásítást, tekintete a piramis egyik lapos domborművének reprodukciójára esett, és megpróbálta kitalálni, hogy Peregrine, és még annyi más ember, mit talál benne oly vonzónak.

Benedict három sor primitíven megrajzolt alakot látott. Egy sor felfelé kunkorodó szakállú férfit, akik karjukat összetéve előrehajoltak. Az alakok közt magányos hieroglifák álltak. A fejük felett is hieroglifák voltak több oszlopban.

A középső sorban négy férfi vontatott egy három alakot szállító hajót. Néhány nagyon hosszú kígyó is szerepelt ebben a jelenetben. Az ő fejük felett is többoszlopnyi hieroglifa volt látható. Talán beszélgetnek ezek az alakok? Talán ez lenne a mai szatirikus karikatúrák fejei felett látható buborékok ősi egyiptomi változata?

Legalul újabb sor alak masírozott a hieroglifaoszlopok alatt. Az ő hajviseletük más volt, mint a többieké. Biztosan idegen országbeliek. A sort egy isten zárta, az íbisz fejű Thot, a tudás istene. Őt még Rupert is felismerte volna, pedig a drága iskolák az ő esetében igazi pénzkidobásnak bizonyultak. Ha Lord Hargate a kecskékre költi a pénz, az eredmény akkor sem lehetett volna siralmasabb.

Az már a képzeletre tartozott, hogy mit jelenthet a többi ábra, és Benedict szigorú ellenőrzés alatt tartotta a képzeletét, sok egyéb más dologgal együtt.

A terem túlsó vége felé nézett. Semmi sem állt a tekintete útjába. Az előkelő társaság szemében a kiállítás újdonságának varázsa mostanra megkopott. Még az alkalmazottaik is inkább a szabadban töltötték ezt a szép délutánt, mint az ősi sírokban talált maradványok közt.

Benedict tisztán látta a nőt.

Túl tisztán.

Egy pillanatra el is vakította a világosság, mint amikor az ember a sötét barlangból kilép a ragyogó napfénybe.

A nő oldalt állt, mint a falon levő alakok mögötte. Egy szobrot tanulmányozott.

Benedict fekete fürtöket látott egy halványkék főkötő karimája alól kikandikálni. Hosszú, fekete szempillákat a gyöngyházfényű bőrön. Érett, telt ajkat.

Tekintete lejjebb vándorolt.

Mellkasa elszorult, alig kapott levegőt.

Szabály: bárdolatlan, közönséges és rossz neveltségre vall másokat megbámulni.

Benedict kényszerítette magát, hogy másfelé nézzen.

A lány Peregrine vállánál állt. A fiú próbált nem tudomást venni róla, de a lány eltakarta a fényt. Peregrine felnézett, majd gyorsan visszakapta a tekintetét a vázlatfüzetére, de ez a kis idő is elég volt, hogy lássa, a lány karba tett kézzel, lebiggyedt szájjal nézi a rajzát. Ismerte már ezt a pillantást. A tanítómesterei is így szoktak ránézni.

A lány nyilván bátorításnak értelmezte Peregrine felnézését, mert azonnal beszélni kezdett.

– Csodálkoztam, miért a piramist választotta modellnek. Csupa szög meg vonal. Unalmas. A szarkofágban fekvő múmia sokkal érdekesebb téma lenne. De már értem, mi a gond. A rajztudása nem valami jó.

Peregrine nagyon lassan és megfontoltan emelte fel a fejét, és a lányra nézett. Először meglepődött, amikor jobban megnézte magának. A lány szeme olyan kék volt, hogy inkább egy baba szemére emlékeztette, nem igazira.

– Elnézést, hogy mondta? – szólalt meg azon a jegesen udvarias hangon, amelyet a nagybátyjától tanult el. Az apja márki volt, a birodalom főrendje, bácsikája pedig egyelőre csak a szerény Rathbourne vikomt címmel dicsekedhetett, Benedict bácsi mégis sokkal kíméletlenebbül tudta közölni a véleményét. Erről volt híres. Azt beszélték, akár ötven lépésről is képes volt megfagyasztani a forró olajat jeges udvariasságával.

Peregrine-nél azonban még nem igazán működött a hűvös modor.

– Signor Belzoni könyvében van egy tökéletes keresztmetszeti rajz a piramisról – folytatta a lány, mintha Peregrine arra kérte volna, hogy tovább fecsegjen. – Nem szeretné inkább az egyik múmiát emlékbe? Vagy az oroszlánfejű istennőt? Az anyám tökéletes másolatot tud neked készíteni. Ő ragyogóan rajzol.

– Nem akarok emléket – közölte Peregrine. – Felfedező leszek, és egy napon egy csomó ilyen leletet hozok haza.

A lány abbahagyta az ajakbiggyesztést, és a kritikus kifejezés is eltűnt az arcáról.

– Úgy érti, olyan felfedező, mint Signor Belzoni? – kérdezte izgatottan. – Ó, az igazán nagyszerű lenne!

Peregrine bármennyire is igyekezett, nem tudta Lord Rathbourne-hoz hasonló módon elnyomni a lelkesedését.

– Semmi sem lehet annál nagyszerűbb – helyeselt. – Több mint ezermérföldnyi terület vár felfedezésre a Nílus mentén, és azok, akik már jártak ott, azt mondják, hogy amit lát az ember, az csak a jéghegy csúcsa, mert a legcsodálatosabb dolgok el vannak temetve a homok alá. Ha pedig egyszer megfejtjük a hieroglifákat, azt is megtudjuk majd, ki építtette a piramisokat, és mikor. Jelenleg az ókori Egyiptom olyan, mint a sötét középkor: egy nagy rejtély. De én egyike leszek azoknak, akik feltárják a titkait. Olyan lesz, mintha egy egészen új világot fedeznénk fel.

A lány babakék szeme még tágabbra nyílt.

– Ó, akkor ez nemes küldetés! Fényt gyújt majd Egyiptom sötét korszakában. Én is küldetésre megyek, ha megnövök. Lovag leszek.

Peregrine majdnem beletúrt a fülébe, hogy jól hallott-e, de eszébe jutott, hogy a nagybátyja ott van a közelben, és ahogy elképzelte, milyen lesújtó pillantást vetne rá, ellenállt a kísértésnek.

– Bocsánat, megismételné? – mondta inkább helyette. – Mintha azt hallottam volna, hogy lovag lesz… olyan fényes páncélú meg ilyesmi.

– Pontosan ezt mondtam. Mint a Kerekasztal lovagjai. A bátor Sir Olivia, aki veszélyes kalandokra indul, nemes tetteket hajt végre, érvényt szerez az igazságnak…

– Ez nevetséges! – szakította félbe Peregrine.

– Egyáltalán nem az! – vágott vissza Olivia.

– Dehogynem – erősködött a fiú, bár igyekezett türelmes maradni, hiszen Olivia mégiscsak lány volt, s mint ilyen, nyilván nélkülözött minden logikát. – Először is az egész Arthur király meg a Kerekasztal lovagjai maszlag csak egy mítosz. Körülbelül annyi történelmi alapja van, mint az egyiptomiak szfinxeinek meg íbisz fejű isteneinek.

– Még hogy mítosz? – nyílt még kerekebbre a lány szeme. – És mi van a keresztes hadjáratokkal?

– Nem azt mondtam, hogy nem léteztek lovagok – magyarázta Peregrine. – Léteztek és most is léteznek. De a varázslat, a szörnyek és a csodák nem többek mítosznál. Szent Béda meg sem említi Arthurt.

Peregrine történelmi utalásokat idézett arról az egyszerű harcosról, aki alapul szolgálhatott a legendás Arthur alakjának megszületéséhez. Elmagyarázta, hogy a romantikus mese hogyan fejlődött tovább a századok során a mitológiai teremtményekkel, csodákkal és más vallási képzetekkel együtt, amelyek aztán egyre szorosabban összefonódtak a mesével, mert az egyház komoly hatalommal bírt, és a vallást társította mindenhez.

Peregrine ezek után kifejtette a vallási nézeteit, ugyanazokat a nézeteket, amelyek ahhoz vezettek, hogy egymás után csapják ki a különböző iskolákból. A gyengébb és kevésbé művelt női észre tekintettel azonban csak az egyszerűbb és rövidebb változattal állt elő.

Amikor elhallgatott, hogy levegőt vegyen, Olivia nyomban kihasználta az alkalmat.

– Ez csak az ön véleménye – közölte megvetőn –, de igazából nem tudja. Lehetséges, hogy létezik a Szent Grál. Lehetséges, hogy Camelot is létezik.

– Azt viszont tudom, hogy sárkányok nincsenek, szóval nem döfhet le egyet sem. De ha lennének, sem tudná megtenni.

– Léteztek lovagok! – visította Olivia. – És igenis lehet belőlem lovag!

– Nem lehet – szögezte Peregrine, ha lehet, még türelmesebben, mert a lány olyan szánalmasan össze volt zavarodva. – Ön csak egy lány, márpedig a lányok nem lehetnek lovagok.

Olivia kikapta Peregrine kezéből a vázlatfüzetet, és jól fejbe vágta.

A katasztrófa nem következett volna be, ha Bathsheba Wingate odafigyel a lányára. De nem figyelt.

Minden igyekezetével azon volt, hogy ne bámulja folyton az unatkozó arisztokratát… a hosszú, izmos lábát, amelynek formája tökéletesen kirajzolódott a drága gyapjúnadrágban… a csizmát, melynek sötét csillogása illett a szeméhez… az ablakkeretnek támaszkodó mérföldnyi széles vállat… a gőgös állat és pimasz orrot… a sötét, veszélyesen unott szempárt.

Bathsheba úgy viselkedett, mintha szédült tizenhat éves bakfis lenne, amikor valójában kétszer annyi idős, józan matróna volt, s mintha életében sohasem látott volna jóképű uraságot, holott számossal találkozott már, s egyhez hozzá is ment feleségül. Nem volt önmaga, s nem tudta, de nem is érdekelte, ki ő.

Hosszú ideig csak állt, és próbált az egyiptomiakra összpontosítani, megfeledkezve a múló időről, amely éppen elegendő volt ahhoz, hogy Olivia életre hívhassa a Jelenések könyvének néhány jelenetét a pusztítóbbak közül.

Bathsheba még azt is elfelejtette, hogy van egy lánya. Csak állt, mint aki csapdába esett, s szíve oly hevesen vert, hogy szinte levegőt sem kapott.

Ez volt az oka, hogy nem vette észre a figyelmeztető jeleket, csak amikor már késő volt.

Csattanást, haragos sikolyt, majd egy nagyon ismerős hangot hallott, amint azt kiáltja: te ostoba fajankó! Ez nyomban elárulta, hogy elkésett, s egyben megtörte az őt fogva tartó varázst is. A hang irányába sietett, és kikapta a vázlatfüzetet Olivia kezéből, mielőtt a kislány áthajíthatta volna a termen… és kétségtelenül összetört volna valami rendkívül értékes tárgyat.

– Olivia Wingate – kezdte halk hangon, remélve, hogy csak kevesen veszik észre a történteket –, meg vagyok döbbenve, mélységesen meg vagyok döbbenve. – Ez szemenszedett hazugság volt. Bathsheba akkor lett volna igazán megdöbbenve, ha Olivia képes lett volna akár csak egy fél órát eltölteni civilizált emberek között anélkül, hogy valami zűrt csináljon.

Lánya legújabb áldozata, a lenszőke hajú fiú felé fordult. A gyerek már felült a padlón, a felborított szék mellett, de tovább nem merészkedett. Szürke szeme gyanakvón figyelte anyát és lányát.

– Elmondtam neki, hogy lovag leszek, ha megnövök, de ő azt mondta, hogy a lányok nem lehetnek lovagok. – Olivia hangja remegett a felháborodástól.

– Lisle, meg vagyok döbbenve, hogy ilyen botrányos módon figyelmen kívül hagyod a túlélés alapvető szabályát – hallatszott egy lehetetlenül mély hang a közelből, Bathsheba jobb oldala felől. A hang végigcikázott a gerincén, előbb le, aztán fel, majd megbizsergette a tarkójának egy különösen érzékeny pontját. – Bizonyos vagyok benne, hogy többször említettem már – folytatta a mély hang –, egy úriember sohasem mond ellent egy hölgynek.

Bathsheba a hang irányába fordította a fejét.

Ó, hát persze!

A világ összes fiúja közül Olivia képes volt annak az egynek nekitámadni, aki hozzá tartozik.

A nő az a fajta volt, aki csupán azzal balesetet okoz, hogy átmegy az utcán.

Az a fajta, akit figyelmeztető táblákkal kellene körbebástyázni.

Távolról lélegzetelállító volt.

Most kartávolságnyira állt, és…

Egyszer, még ifjúkori csínytevései idején Benedict leesett a tetőről, és rövid időre elvesztette az eszméletét.

Most, miközben lezuhant valahonnan, egyenesen bele a nő szemének indigókék tengerébe, újfent elvesztette az eszméletét. A világ eltűnt körülötte, józan esze tovaszaladt, s csak a látvány maradt: a gyöngyházfényű bőr, az érett, telt ajkak, a feneketlen indigókék mélység, amelyben elmerült… és aztán, mint a hajnalpír, valami rózsás szín kúszott fel a nő csodásan faragott arccsontján.

Valóban hajnalpír. A nő elpirult.

Benedict esze lassan visszatántorgott.

– Bocsánatáért esedezem, hölgyem – hajolt meg. – Sajnálattal kell beismernem, hogy ez az ifjú vadember még nagyon messze jár attól, hogy civilizált legyen. Kelj fel a padlóról, Lisle, és kérj bocsánatot a hölgyektől, amiért megbántottad őket.

Peregrine méltatlankodó arccal állt talpra.

– De…

– Szó sem lehet róla, hogy ilyet tegyen – tiltakozott a szépség. – Százszor megmondtam már Oliviának, hogy a verekedés nem megfelelő módja a véleménykülönbség elintézésének, kivéve, ha az ember élete veszélyben forog. – A szeplős, vörös hajú lányhoz fordult, aki a legcsekélyebb hasonlóságot sem mutatta az anyjával, már ha a nő az anyja volt, kivéve talán a szeme környékét. – Veszélyben volt az életed, Olivia?

– Nem, mama – válaszolta a lány villogó szemmel –, de azt mondta…

– Megfenyegetett ez a fiatalember bármilyen módon? – vágott a szavába az anyja.

– Nem, mama – ismételte a lány –, de…

– Csupán a véleményetek különbözött?

– Igen, mama, de…

– Dühbe gurultál. Mit mondtam neked, mi a teendő, ha haragra gerjedsz?

– El kell számolnom tízig, és ha még akkor is indulatos vagyok, még egyszer tízig.

– Megtetted?

A lány felsóhajtott.

– Nem, mama.

– Kérj bocsánatot, Olivia!

A lány foga megcsikordult. Aztán nagyot sóhajtott, és Peregrine-hez fordult.

– Uram, a legalázatosabb bocsánatáért esedezem – kezdte. – Szörnyű és kimondhatatlanul gyalázatos volt, amit tettem. Remélem, semmiféle maradandó károsodást vagy torzulást nem okozott, hogy lezuhant a székről. Mélységesen szégyellem magam. Nem csupán megtámadtam és talán megnyomorítottam egy ártatlan embert, de szégyent hoztam az édesanyámra is. A kezelhetetlen indulatos természetem tehet róla, amely hibától már születésem óta szenvedek. – Olivia térdre hullott, és megragadta a fiú kezét. – Lenne olyan jó, nagylelkű és kedves, uram, hogy megbocsát?

Peregrine, aki egyre nagyobb zavarral hallgatta ezt a beszédet, alighanem életében először szóhoz sem jutott.

Az anya haragosan forgatta a szemét.

– Kelj fel, Olivia!

A lány fejét mélyen lehajtva Peregrine kezét szorongatta.

Peregrine riadt pillantást vetett Benedict felé.

– Talán most megérted, miért ostobaság ellentmondani a hölgyeknek – mondta nagybátyja. – Ne nézz rám, nem segíthetek. Remélem, ez jó lecke lesz neked.

A némaság idegen lévén Peregrine jellemétől, a fiú most is gyorsan szavára talált.

– Ó, álljon fel! – fakadt ki bosszúsan. – Csak egy vázlatfüzet volt. – A lány nem mozdult. Peregrine valamivel enyhébb hangon folytatta: – A bácsikámnak igaza van. Nekem is bocsánatot kell kérnem. Tudom, hogy valami okból úgy illik, ne ellenkezzek a hölgyekkel, sem az idősebb rokonaimmal. Nem tudom, mi lehet ez az ok, mert még soha senki sem magyarázta el ennek a szabálynak a logikáját. Akárhogy is, alig ért hozzám. Csak azért estem le a székről, mert elvesztettem az egyensúlyomat, amikor lebuktam az ütés elől. Nem mintha számítana. A lányok amúgy sem tudnak komoly sérülést okozni.

Olivia felkapta a fejét, szemében fenyegető szikrák villantak.

Peregrine szokás szerint észre sem vette, és gondtalanul folytatta.

– Ahhoz edzeni kell, a lányok meg sohasem edzenek. Pedig ha edzene, legalább a karja erősebb lenne. Ezért is annyira jók benne az iskolamesterek.

A lány arca ellágyult. Felállt. A téma láthatóan felkeltette az érdeklődését.

– A papám mesélt az angol iskolamesterekről – mondta. – Önt gyakran megverték?

– Hajaj, de még milyen gyakran!

Oliviát a részletek érdekelték. Peregrine készséggel felvilágosította.

Eddigre Benedict is összeszedte magát… vagy legalábbis azt hitte. Miközben a gyerekek békét kötöttek, ő megengedte magának, hogy figyelmét ismét a lélegzetelállító mamára fordítsa.

– A kislánynak nem kellett volna bocsánatot kérnie – mondta. – Mindazonáltal, nagyon… ööö… üdítő volt.

– Szörnyű gyerek – jelentette ki a hölgy. – Többször próbáltam már eladni a cigányoknak, de nem kellett nekik.

A válasz meglepte Benedictet. A szépség oly ritkán párosult elmésséggel. Más férfinak elállt volna a szava a döbbenettől, de Benedict csupán egy pillanatig töprengett, aztán azt mondta: – Akkor gondolom, arra sincs esély, hogy Peregrine-t megvegyék. Nem mintha az én gondom lenne. Az unokaöcsém, Atherton egyetlen ivadéka. Én Rathbourne vagyok.

Valami megváltozott. A nő arcára árnyék borult.

Talán túl messzire ment, vélte Benedict. Lehet a nő olyan szép, hogy az már bűn, lehet neki remek humorérzéke, de ez nem jelenti azt, hogy ne ragaszkodna bizonyos illemszabályokhoz.

– Talán akad itt egy közös ismerős, aki illendőn bemutat minket egymásnak – nézett körül Benedict a teremben. De a galériában rajtuk kívül csak hárman tartózkodtak, s Benedict egyiküket sem ismerte, és nem is igazán akart megismerkedni velük. Amikor feléjük pillantott, azok gyorsan másfelé néztek.

Aztán a józan ész egy szikrája felvillant, és Benedict azt kérdezte magától, ugyan mit számítana, ha rendesen bemutatnák őket egymásnak. A nő férjes asszony, neki pedig megvoltak a szabályai a férjes asszonyokkal kapcsolatban. Ha el akarná mélyíteni ezt az ismeretséget, azzal csak megsértené ezeket a szabályokat.

– Kétlem, hogy lennének közös ismerőseink – szólalt meg a nő. – Ön és én különböző körökben mozgunk, uram.

– Mindketten itt vagyunk – mutatott rá Benedict, szája fölé kerekedett a férjes asszonyokra vonatkozó szabályoknak.

– Ahogy Olivia is. Látom az arcán, hogy kilenc és fél percre van attól, hogy előálljon az egyik nagy ötletével, ami azt jelenti, hogy tizenegy perc választ el minket a következő katasztrófától. Jobb lesz, ha mielőbb elviszem innen.

Az asszony elfordult.

Az üzenet egyértelmű volt. Olyan egyértelmű, mintha egy vödör jeges vizet zúdított volna az arcába.

– Megértettem. El vagyok bocsátva – mondta Benedict. – Illő válasz az arcátlanságomra.

– Ennek semmi köze az arcátlansághoz. – A nő meg sem fordult, úgy válaszolt. – Csakis az önállóság megőrzéséhez.

A lányához ment, megfogta a kezét, és mindketten távoztak.

Benedict majdnem utánament.

Hihetetlen!

Ennek ellenére igaz.

Benedict szívdobogva még az első lépést is megtette, amikor Lady Ordway robbant be az ajtón, és szalagok, fodrok és tollak suhogása közepette felé sietett. Tekintve, hogy a hölgy áldott állapotban is volt, úgy festett, mint egy felborzolt tollú, izgatott kotlós.

– Mondja, hogy nem azt a hogyishívjákot láttam – kotkodácsolta. – Azt, amit az ember a sivatagban lát, de nem oázist, Rathbourne, hanem amikor oázist lát, és az még sincs ott.

Benedict kifejezéstelen tekintettel nézett a derűsen ostoba, csinos arcra.

– A szó, amit keres, minden bizonnyal a délibáb.

Az asszony bólintott, s a főkötő fodrai, szalagjai és tollai kerge táncot jártak a feje körül.

Úgy tűnt, mintha egész életében ismerte volna a nőt, aki hét évvel volt fiatalabb nála, s akit nyolc évvel ezelőtt majdnem feleségül vett Atherton húga, Ada helyett. Benedict nem tudta, a dolgok szerencsésebben alakultak volna-e, ha megteszi. Mindkét nő egyformán csinos volt, jó családból származott, és az intelligenciájuk is egy szinten volt. Minden más viszonylatban gazdagabban bánt velük az élet, mint ez utóbbi terén.

Igaz, rendkívül kevés asszony rendelkezett olyan intellektussal, hogy az kihívás legyen számára. Akárhogy is, Benedict volt az, aki cserbenhagyta egykori feleségét, és ezzel ő is tisztában volt.

– Azt hittem, délibábot látok – mondta Lady Ordway. – Vagy valami álomképet. Annyi különös teremtmény van ebben a teremben – mutatott körbe –, hogy az ember könnyen azt hiheti, álomvilágba csöppent. De nem, tényleg Bathsheba DeLucey-t láttam. Nos, csak volt Bathsheba DeLucey, mert még előttem férjhez ment. Nem mintha a Wingate-ek valaha is elfogadták volna azt a házasságot. Számukra a nő nem is létezik.

– Milyen lehangoló – kommentálta Benedict, s közben agyában elraktározta a nem teljesen ismeretlen neveket. – Családok ellenségeskedése valami rég feledésbe merült csekélység miatt, ugyebár.

Abban biztos volt, hogy egy iskolába járt egy Wingate-tel. Talán Fosbury grófja volt? Arra viszont nem emlékezett, hogy akár egy DeLucey-val is találkozott volna. Azt tudta, hogy apja ismeri a család fejét, Mandeville grófját, de Lord Hargate mindenkit ismert, akit érdemes volt ismerni, mindent tudott is róluk, amit érdemes volt tudni.

– Egyáltalán nem valami csekélységről van szó – tiltakozott Lady Ordway. – És könyörgöm, ne mondja nekem, hogy keresztényietlen dolog az apák bűnét a gyerekeken számon kérni. Esetünkben, ha befogadják a gyerekeket, az idősebb rokonok is jönnek velük, márpedig ők igazán szörnyű népség, mint azt ön is bizonyára tudja.

– Soha életemben nem találkoztam még a hölggyel – világosította fel Benedict az asszonyt. – Semmit sem tudok róla. A két gyerek vitába keveredett, és be kellett avatkoznunk.

Peregrine-re nézett, aki visszatért a rajzához, és úgy tűnt, az iménti események semmilyen hatással sem voltak rá. Hiába, a fiatalság oly rugalmas!

Benedict pedig még mindig alig kapott levegőt.

Bathsheba. Bathshebának hívják.

Illik hozzá a név.

Lady Ordway is Benedict unokaöccsére nézett, és halkabbra fogta a hangját.

– Az asszony a DeLucey-k zakkant ágához tartozik.

– Mindannyiunk családfáján van ilyen – mondta Benedict megértőn. – A Carsingtonékén ott van például Rupert öcsém.

– Ó, az a semmirekellő! – mosolygott Lady Ordway ugyanazzal az elnéző mosollyal, amelyet a nők akkor használtak, ha Rupertről beszéltek. – A Drámai DeLucey-k egészen más tészta, nekem elhiheti. A legteljesebb mértékben gyalázatosak. Képzelheti, hogyan reagált Lord Fosbury, amikor Jack, a második fia bejelentette, hogy feleségül veszi az egyiküket. Olyan ez, mintha ön közölné Lord Hargate-tel, hogy elvesz egy cigánylányt. Ami azt illeti, Bathsheba tényleg az is volt, hiába követtek el mindent, hogy úrinőt faragjanak belőle.

Bárki is próbált úrinőt faragni Bathsheba Wingate-ből, sikerült neki. Benedict semmilyen közönségest nem fedezett fel a beszédében vagy a modorában, pedig neki jó füle volt a finom árnyalatokhoz, amelyek általában még a legjobban iskolázott gazembereket és csalókat is elárulták.

Úgy vélte, egy saját osztálybelijével beszélget. Egy igazi hölggyel.

– Kétségtelen, hogy így sikerült a házasság kelepcéjébe csalni szegény Jacket – folytatta Lady Ordway. – De a házassággal sem jutottak a remélt vagyonhoz. Amikor Jack elvette azt a nőt, Lord Fosbury azonnal kitagadta, s egy pennyt sem adott neki. Jack és a felesége végül Dublinban kötött ki. Ott láttam őket utoljára, nem sokkal a férfi halála előtt. A kislány rá hasonlít.

Lady Ordway ennél a pontnál jónak látta levegőt venni, és sűrűn legyezgetni magát. Mivel ez sem segített, úgy döntött, hogy leül a legközelebbi padra. Amikor intett Benedictnek, hogy csatlakozzon hozzá, a férfi habozás nélkül engedelmeskedett.

A nő ostoba volt, túl sok cifraságot viselt, és csak ritkán mondott olyasmit, amit érdemes volt meghallgatni… és az ember kénytelen volt hallgatni, mert a hölgy egyike volt azoknak, akik azt hitték, a beszélgetés egyenlő a monológgal. Másrészt viszont régi ismerőse volt, az ő társasági köreiből származott, és az egyik politikai szövetségesükhöz ment feleségül.

Ami azonban ennél is fontosabb volt, Lady Ordway megakadályozta, hogy Benedict botor módon megszegje mind a józan ész, mind az illendőség szabályait.

Majdnem Bathsheba Wingate után ment, amikor az elhagyta az Egyptian Hallt.

Azután pedig…

Benedict olyannyira összezavarodott, hogy nem tudta biztosan, mit tett volna azután.

Képes lett volna megalázni magát annyira, hogy addig erősködik, amíg a nő el nem árulja, ki ő és hová tart?

Képes lett volna odáig süllyedni, hogy titokban követi?

Egy órája még azt hitte, ő sohasem tudna ilyen otrombán viselkedni. Ez olyasfajta dolog volt, amit csak egy megszállott iskolás kölyök tesz. Ifjúkorában természetesen ő is megtapasztalta, milyen az, ha az ember elveszti a fejét egy csinos arc miatt, és mindenféle ostobaságot művel, de már rég kinőtt abból a korból.

Vagy legalábbis azt hitte.

Most azon töprengett, hány alapvető szabályt sértett volna meg. Az, hogy a nő özvegy volt, és nem férjezett asszony, nem számított. Egy nagyon rövid ideig nem önmaga volt, hanem valamiféle megbűvölt bolond.

A zabolátlan viselkedés a költők, művészek és más olyan emberek sajátja, akik nem tudnak uralkodni az indulataikon.

Így aztán Benedict türelmesen elüldögélt Lady Ordway mellett, és hallgatta, ahogy a hölgy a következő, kevésbé érdekes témát taglalja, majd belefog egy újabb, még érdektelenebb történetbe, s közben azt mondogatta magának, legyen hálás, amiért az asszony megtörte a varázslatot, és megmentette őt attól, hogy valami végzetes ostobaságot kövessen el.

Második fejezet

Bathsheba csak addig várt, amíg ki nem értek az Egyptian Hallból, s nyomban elővette a lányát. Tapasztalatai szerint a gyerekek olyanok, mint a kutyák. Ha az ember nem bünteti vagy leckézteti meg őket rögtön a bűn elkövetése után, akár el is felejtheti az egészet, mert a gyerek biztos, hogy el fogja felejteni.

– Ez még tőled is botrányos tett volt – mondta Oliviának, miközben átvágtak a forgalmas utcán. – Először is, megszólítottál egy idegent, pedig már számtalanszor a szádba rágtam, hogy egy hölgy sohasem tesz ilyet, kivéve, ha veszélyben az élete, és segítségre van szüksége.

– A hölgyek soha semmi érdekeset nem művelhetnek, hacsak nem éppen meg akarják gyilkolni őket – feleselt a kislány. – De azt mondtad, szabad segítenünk az embereknek, ha szükségük van rá. Az a fiú olyan képet vágott, mint akinek nehézségei vannak. Arra gondoltam, hogy segítek neki. Ha eszméletlenül hevert volna egy árokban, biztos nem akartad volna, hogy megvárjam, amíg bemutatnak minket egymásnak.

– De az a fiú nem hevert eszméletlenül egy árokban – mutatott rá Bathsheba. – Azonkívül még sohasem hallottam olyasmit, hogy a segítség egyik ismérve az lenne, hogy megütöd az illetőt a saját vázlatfüzetével.

– Olyan gondterheltnek látszott – magyarázkodott Olivia. – A homlokát ráncolta, az ajkát harapdálta, a fejét rázta. Nos, te is láttad, miért. Úgy rajzol, mint valami kisgyerek… vagy egy nagyon öreg és kétbalkezes ember. Pedig Etonbe és Harrow-ba is járt. El tudod ezt hinni, mama? És ez nem minden. Rugbybe és Westminsterbe is, meg Winchesterbe. Ezek az iskolák rengeteg pénzbe kerülnek, ezt mindenki tudja, és nemesnek kell születni ahhoz, hogy bekerülhessen az ember. És ezeknek a nagy hírű iskoláknak egyikében sem tudták megtanítani legalább elfogadhatóan rajzolni. Nem megdöbbentő?

– Ezek nem hasonlítanak a lányiskolákra. Leginkább görögöt meg latint tanítanak, mást nem is nagyon. Mindenesetre most nem a fiú iskolázottsága a téma, hanem a te illetlen viselkedésed. Ezerszer megmondtam már…

Elhallgatott, mert egy csillogó fekete együléses hintó fordult be a sarkon olyan sebességgel, hogy majdnem felborult, és egyenesen feléjük tartott. A gyalogosok és az utcai árusok tülekedve igyekeztek kitérni az útjából. Bathsheba felrántotta Oliviát a járdára, és onnan figyelte, ahogy a hintó tovaszáguld. A fogat hajtója, az előkelő társaság egyik tagja részeg volt, s a szajhája ott vihogott mellette. Bathsheba keze ökölbe szorult, és legszívesebb utánuk vágott volna valamit.

– Mit szólsz ahhoz a puccos alakhoz? – kérdezte Olivia. – Ő is kékvérű, nem? Olyan könnyű felismerni őket. Elég rájuk nézni. Ahogy öltöznek. Ahogy járnak. Ahogy a hintót hajtják. Nem törődnek vele, mit művelnek.

– Egy hölgy semmit sem tud a puccos alakokról, és sohasem használja a kékvérű szót – sziszegte Bathsheba a fogai közt. Magában elszámolt tízig, mert még mindig úgy érezte, hogy szeretné az együléses után vetni magát, hogy letépje a bakról a hajtót, és a hintó oldalához csapkodja a fejét.

– Csak annyit jelent, hogy az illető rangos vagy pénzes – vitatkozott a lány. – Egyáltalán nem csúnya szó.

– De közönséges. Egy hölgy inkább az úriember szót használja helyette. Ezzel a szóval utalhatsz a köznemesekre, a főnemesekre, és a birodalom főrendjeire is.

– Tudom. A papa mondta, hogy úriember az, akinek nem kell dolgoznia a megélhetésért.

Jack Wingate sosem dolgozott a megélhetéséért, egyszerűen képtelen volt rá, még akkor is, amikor a munka és az éhezés között kellett választania. Mielőtt Bathshebával találkozott, egész életében valaki más fizette a számláit, vállalta helyette a felelősséget és elsimította a nehézségeket. A házasságkötésük után pedig Bathsheba volt ez a valaki.

Mégis, minden más tekintetben az a férfi volt, akit Bathsheba férjül kívánt magának, és apának is a legjobb volt. Olivia istenítette, és ami ennél is fontosabb, hallgatott rá.

– Ha az apád hallaná, hogy a kékvérű szót használod, fanyar képpel csak annyit mondana: no de Olivia! – mondta Bathsheba. – Az ember udvarias társalgásban nem használja ezt a szót.

Bathsheba azt kívánta, bárcsak Jack elárulta volna a titkot, hogyan lehet megértetni valamit a lányukkal, s közben tovább magyarázta, hogy bizonyos szavak milyen jelentéssel bírnak. Ez a szó például előítéletet kelt az emberekben, mert arra utal, hogy az illető az alsóbb néposztályból származik. Újra elmagyarázta – úgy tűnt, immár ezredszer –, hogy az ilyen ítélet sajnos hozzátartozik a való élethez, és gyakran fájdalmas következményei vannak.

– Légy szíves, töröld a szótáradból – fejezte be végül a leckéztetést.

– De azok az úriemberek mind azt tehetik, amihez kedvük van, és senki sem szidja meg őket – panaszolta a kislány. – Még a nők… a hölgyek is. Mértéktelenül isznak, eljátsszák a férjük pénzét, és olyan férfiakkal fekszenek le, akik nem is a férjük, meg…

– Olivia, mit mondtam neked a botránylapok olvasásáról?

– Hetek óta nem olvastam egyet sem, azóta, hogy szóltál érte – húzta ki magát sértett méltósággal a lány. – Riggles, a zálogkölcsönző mesélt Lady Dorvingról, aki nála zálogosította el a gyémántjait, hogy fedezze a kártyaadósságát. És mindenki tudja, hogy Lady Craith két legkisebb gyerekének Lord John French az apja.

Bathsheba azt sem tudta, hol kezdje a választ erre a monológra. Riggles nemkívánatos ismeretség volt, arról nem is beszélve, hogy milyen indiszkrét. Sajnos, Olivia gyakorlatilag a születése óta jól kijött a hozzá hasonló emberekkel. Velük mindig Jack tartotta a kapcsolatot, mivel neki volt nagyobb gyakorlata abban, hogyan kell beszélni a zálogkölcsönzőkkel. És Oliviát is mindig magával vitte, mert a legkőszívűbb ember is ellágyult a kislány hatalmas, ártatlan kék szeme láttán.

Amikor férje megbetegedett, és Bathshebának annyi más elintéznivalója volt, a kilencéves Olivia vette át apjától a gazdasági ügyeket, ide-oda hordozva az ékszereket, ruhákat, ezüstneműt és egyéb csecsebecséket a házból. Még Jacknél is jobb volt ezekben a tárgyalásokban. Megvolt benne az apja sármja és az anyja makacssága, s sajnos mindez párosult a Drámai DeLucey-k csalásra való hajlamával, tehetségével.

Bathsheba és Jack otthagyták a Kontinenst, és Írországba mentek, hogy kivonják Oliviát Bathsheba családjának káros hatása alól.

A gond az volt, hogy Olivia vonzódott a megbízhatatlan, csaló, szélhámos, csavargó, ingyenélő, semmirekellő gazemberekhez, más szóval az olyanokhoz, akik édesanyja rokonaira emlékeztették. A tanárain és az osztálytársain kívül még a zálogkölcsönzők voltak a kislány legtiszteletreméltóbb ismerősei Londonban.

Bathshebának minden idejét és energiáját igénybe vette, hogy ellensúlyozza lányának az utcán felszedett műveltségét. Muszáj jobb környékre költözniük, méghozzá minél előbb.

Csak annyi kell hozzá, hogy havonta néhány shillinggel többet keressen.

Az a kérdés, honnan vegye ezt a néhány shillinget.

Bathshebának vagy több megbízást, vagy több tanítványt kell szereznie. Márpedig egy női festőnek egyik sem volt könnyű feladat. A kézimunka igen, de azzal szinte semmit sem keresne, és olyan körülmények között kellene dolgoznia, amelyek tönkretennék a szemét és aláásnák az egészségét. Más foglalkozáshoz… tisztességes foglalkozáshoz viszont nemigen értett.

Ha ő nem tisztességes, a lánya sem lehet az. Ha Olivia nem tisztességes, nem tud majd jól férjhez menni.

Később, mondta magának Bathsheba. Később majd ráér aggódni a jövő miatt. Majd ha már ágyba dugta a lányát. Legalább lesz valami hasznos dolog, amire gondolhat.

A férfi helyett.

Annyi ember közül épp Lord Hargate örökösével kellett találkoznia.

Nem csupán egy unott arisztokratával, hanem híres unott arisztokratával.

A Tökéletes Lord. Így hívják az emberek, mert Rathbourne sohasem hibázik.

Ha a férfi nem mutatkozott volna be, Bathsheba talán tovább vele marad. Nehéz volt ellenállni a sötét szempárnak, bár nem igazán tudta volna megmondani, miért.

Csak annyit tudott, hogy azok miatt a szemek miatt kis híján elvesztette a határozottságát, és majdnem visszafordult.

De az hová vezetett volna?

Semmi jó sem származik ebből az ismeretségből.

A férfi semmiben sem hasonlított Bathsheba néhai férjére. Jack Wingate egy gróf kisebbik fia volt, híján minden felelősségérzetnek, és nagyjából annyira kedvelte a családját, amennyire Bathsheba a sajátját, bár egészen más okból.

Lord Rathbourne egészen másfajta ember volt. Bár ő is Anglia egyik legelőkelőbb családjának a tagja volt, de az övéké szorosan összetartott. Ráadásul mindazok alapján, amit olvasott vagy hallott a férfiról, csak egyetlen következtetésre juthatott: Rathbourne maga volt a nemesi ideál megtestesítője, minden, aminek egy arisztokratának lennie kellett volna, de amilyen csak nagyon ritkán akadt. Magas erkölcsi normákat állított maga elé, hatalmas felelősségérzete volt… Ó, de mit számítanak a részletek? A botránylapok sohasem említették a nevét. Ha a neve megjelent nyomtatásban, ami gyakran előfordult, az mindig valami nemes, okos vagy bátor cselekedetről vagy mondásról való beszámoló volt.

Tökéletes volt!

S mint kiderült, ez a példakép egyáltalán nem az a nagyképű és unalmas alak, akinek képzelte.

Egy ilyen férfi mellett, mint ahogy valamennyi felelősségteljes rangos férfi mellett, az ő szerepe csak egy lehetett: a szeretőé. Ami azt jelenti, hogy teljesen ki kell törölnie a férfit az elméjéből.

Elérték Holbornt. Hamarosan otthon lesznek. Bathsheba gondolatait a vásárlás kezdte foglalkoztatni. Ennivalót kell vennie, de a pénze teára is alig elég. Erősen kételkedett benne, hogy a készleteikből ki tudna hozni egy vacsorát úgy, hogy még másnap reggelire is maradjon valamennyi. Ez a tudat, valamint a sötét szempár, a mély hang, a hosszú láb és széles váll emléke és az emlék okozta sajnálkozás arra késztette, hogy a szokottnál élesebb hangon beszéljen.

– Szeretném, ha nem felejtenéd el, hogy Lady Ez és Lord Aztól eltérően te nem vagy kiváltságos helyzetben – mondta Oliviának. – Ha azt akarod, hogy befogadjanak a tiszteletre méltó emberek közé, az ő szabályaik szerint kell viselkedned. Túl idős vagy már ahhoz, hogy rakoncátlan fiú módjára viselkedj. Néhány év, és készen állsz arra, hogy férjhez menj. Az egész jövőd a férjedtől fog függni. Ugyan melyik feddhetetlen, a pozícióját fenntartani kívánó úriember akarná saját és gyermekei jövendő boldogságát egy neveletlen, szemtelen és modortalan lány kezébe tenni?

Olivia leverten bámult maga elé.

Bathsheba azonnal megsajnálta. Lánya merész volt és energikus, vállalkozó szellemű és dús fantáziájú. Bathsheba gyűlölte, hogy el kell nyomnia az erős egyéniségét, de nem volt választása.

Jó iskolázottsággal, megfelelő modorral és egy kis szerencsével Olivia megfelelő férjet találhat magának. Nem arisztokratát, azt semmiképp sem. Bár Bathsheba nem bánta, hogy hozzáment a szeretett férfihoz, szerette volna, ha Oliviának nem kellene megtapasztalnia mindazokat a nehézségeket, amelyek egy ilyen mezalianszból származnak.

Bathsheba reményei igazán szerények voltak. Azt kívánta, hogy szeressék Oliviát, és megfelelően gondoskodjanak róla, hogy biztonságban élhessen. Egy ügyvéd, orvos vagy más tanult ember tökéletes lenne. De egy tiszteletre méltó kereskedő, egy könyvárus vagy fehérnemű-kereskedő is megfelelne.

Ami a gazdagságot illeti, Bathsheba azzal is megelégedett volna, ha a házasság megkímélné a lányát azoktól az aggodalmaktól, amelyeket neki át kellett élnie, és a lélekölő küzdelemtől, hogy a kevés és rendszertelen jövedelmét hogyan ossza be úgy, hogy mindenre jusson.

Ha minden jól megy, Oliviának sohasem kell ilyen dolgok miatt félnie.

De semmi sem fog jól menni, ha nem költöznek nagyon gyorsan egy jobb környékre.

Ahogy az várható is volt, Lady Ordway egyetlen pillanatot sem vesztegetett el, és nyomban terjeszteni kezdte, hogy Bathsheba Wingate felbukkant a Piccadillyn.

Amikor aznap délután valamivel később Benedict belépett a klubjába, mindenki erről beszélt.

Ennek ellenére készületlenül érte, amikor este a Hargate-házban is szóba került a téma.

Ő és Peregrine Benedict szüleivel, az öccsével, Ruperttel és a feleségével, Daphnéval vacsoráztak.

Amikor a vacsora végeztével a család átvonult a könyvtárba, Benedict meglepve hallotta, hogy Peregrine megkéri Lord Hargate-et, nézze meg az Egyptian Hallban készült rajzait, és mondjon ítéletet, elfogadhatóak-e egy olyan embertől, aki régiségkereskedőnek készül.

Benedict kényelmesen átsétált a szobán, felvette és lapozgatni kezdte a Negyedévi Szemle legfrissebb számát.

Lord Hargate ritkán ragadtatta magát felesleges udvariaskodásra a családtagjaival szemben. Mivel a többi Carsingtonhoz hasonlóan ő is családtagnak tekintette Peregrine-t, vele sem kivételezett.

– Pocsék munkák – jelentette ki őlordsága. – Ennél Rupert is jobban rajzol, pedig ő csak egy ostoba fajankó.

Rupert felkacagott.

– Csak úgy tesz, mintha fajankó volna – szólt közbe Daphne. – Ez csak játék neki. Mindenkit becsap vele, de alig akarom elhinni, hogy önt is sikerült megtévesztenie, uram.

– Olyan remekül játssza a félkegyelműt, hogy akár az is lehetne – mondta Lord Hargate. – Ennek ellenére úgy rajzol, ahogy egy úriembernek kell. Még amikor annyi idős volt, mint Lisle, akkor is dicséretre méltó ügyességgel bánt a rajzceruzával. Hogy hanyagolhattad el ennyire a dolgot, Rathbourne? – nézett őlordsága Benedictre. – A fiúnak rendes rajzoktatóra van szüksége.

– Ezt mondta az a lány is – vallotta be Peregrine. – Azt mondta, a rajzaim egyáltalán nem jók. De ő csak egy lány, és honnan tudhatnám, hogy mennyit ért hozzá.

– Lány? – vonta fel a szemöldökét Lady Hargate, és sötét pillantást vetett Benedictre.

Rupert követte a példáját, azzal a különbséggel, hogy az ő szeme kacagott.

Ő és Benedict erősen hasonlítottak édesanyjukra, és távolról egymásra is. A másik három fiú – Geoffrey, Alister és Darius – édesapjuk aranybarna haját és borostyánszínű szemét örökölte.

– Egy kislány – mondta Benedict kissé lenéző hangon, de szíve hevesen dobogott. – Az Egyptian Hallban találkoztunk vele. Ő és Peregrine külön véleményen voltak.

Ez senkit sem lepett meg. Peregrine mindig más véleményen volt, mint a többiek.

– Ugyanolyan színű a haja, mint Daphne néninek – mesélte Peregrine. – Buta volt, de az anyja értelmesnek látszott.

– Ó, az anyja is ott volt – mondta Lady Hargate, és továbbra sem vette le tekintetét a fiáról.

– Gondolom, véletlenül sem tűnt fel, Benedict, hogy a mama csinos volt-e – ármánykodott Rupert ártatlan képpel.

Benedict felnézett a Negyedévi Szemléből, gondosan ügyelve rá, hogy arca semmit se fejezzen ki, mintha minden gondolatát az újságban olvasottak töltenék ki.

– Csinos? – felelte öccsének. – Annál azért több. Inkább azt mondanám, hogy gyönyörű volt. – Újra az újságba temetkezett, úgy folytatta. – Lady Ordway felismerte. Azt mondta, Winshaw-nak hívják. Vagy talán Winstonnak? Nem, valószínűleg Willoughby volt.

– A lány azt mondta, Wingate a neve – szólt közbe Peregrine.

A név hallatán dermedt csend borult a szobára, mintha villám vágott volna beléjük.

– Wingate? – szólalt meg végül Lord Hargate rövid feszengés után. – Egy vörös hajú lány? De az biztosan Jack Wingate lánya.

– Azt hiszem, mostanra talán tizenegy vagy tizenkét éves lehet – jegyezte meg Lady Hargate.

– Engem jobban érdekel a mamája – csatlakozott a társalgáshoz Rupert.

– Miért is nem vagyok meglepve? – kérdezte Daphne.

– De Bathsheba Wingate híres asszony, szerelmem – nézett rá ártatlanul a férje. – Olyan, mint azok az ellenállhatatlan nőszemélyek Homérosz költeményeiben, akik elcsábítják a tengerészeket, majd megölik őket.

– Szirének – mondta Peregrine. – De ők mitológiai lények, mint a sellők. Állítólag valamiféle zenével csábítják a tengerészeket a halálba, de ez nevetséges. Elképzelni sem tudom, hogyan csábíthatja a zene az embert bármi másra, mint alvásra. Továbbá, ha Mrs. Wingate gyilkos…

– Nem az – szólt közbe Lord Hargate. – Bármilyen hihetetlen, Rupert egy metaforával élt, méghozzá meglepően találóval.

– Ez egy tragikus szerelmi történet – évődött Rupert.

Peregrine elfintorodott.

– Átmehetsz a biliárdszobába – mondta neki Benedict.

A fiú, mintha puskából lőtték volna ki, már kinn is volt a szobából. Rupert tudta jól, hogy Peregrine szerint semmi sem lehet utálatosabb és visszataszítóbb, mint egy szerelmi történet, különösen, ha tragikus.

Amikor a fiú hallótávolságon kívül volt, Rupert elmesélte a feleségének, hogy a gyönyörű Bathsheba DeLucey hogyan csábította el Fosbury gróf második és egyben legkedvesebb fiát, és hogyan tette tönkre. Ugyanaz a történet volt, amelyet Benedict aznap már legalább egy tucatszor hallott.

Mindenki azt állította, hogy Jack Wingate őrülten szerelmes volt. Megbabonázták. Teljesen Bathsheba DeLucey bűvöletébe került. És ez a szerelem tönkretette. Elvesztette a családját, a társadalmi helyzetét… mindenét.

– Szóval, amint látod, ő volt az a szirén, aki Wingate-et romlásba döntötte – fejezte be Rupert. – Pontosan úgy, mint azok a nők a görög mítoszban.

– Úgy is hangzik, mint egy mítosz – mondta gúnyosan Daphne. – A társadalom azt hiszi, hogy a női tudósok szörnyetegek, emlékezz csak. A népek bűnösen szűk látókörűek ezen a téren.

Daphne tapasztalatból beszélt. Noha Anglia egyik legbefolyásosabb családjába házasodott be, a férfi tudósok többsége elutasította az egyiptomi hieroglifák megfejtésével kapcsolatos elméleteit.

– Ez az eset más volt – vetette ellen Lord Hargate. – Ahogy így visszaemlékszem, a gondok a nagyapám idejében kezdődtek. De mindenképpen valamikor a múlt század elején. A DeLucey-k majd’ minden nemzedéke produkált egy hős tengerészt, és úgy tűnt, Edmund DeLucey, a második fiú és roppant tehetséges tengerésztiszt lesz a következő. Mégis Edmund egyszer csak elérte, hogy elbocsássák a szolgálatból, és nekilátott, hogy kalózként építsen karriert.

– Csak ugrat minket, apám – mondta Benedict. Hallott már Jack Wingate tragikus szerelméről és betegségéről, de nem ismerte a DeLucey-k történetét.

Apja azonban nem tréfálkozott, a részletek megdöbbentőek voltak.

Lord Hargate szerint Edmund sok más kalóztól eltérően tisztes idős kort élt meg, megnősült, s számos utódot nemzett, akiknek mindegyike az ő jellemét örökölte. Akárcsak az ő leszármazottaik, akik mind rendkívüli tehetséggel csábították el az előkelő családok sarjait, és laza erkölcseikről voltak híresek.

– A családnak ez az ága csupa csalót, szélhámost és szerencsejátékost produkált – mesélte a gróf. – Teljességgel megbízhatatlanok, és a botrányaikról híresültek el. És ez nemzedékről nemzedékre folytatódott. A bigámia vagy a válás teljesen szokványos dolog volt a számukra. Manapság főleg külföldön élnek, hogy elkerüljék a hitelezőiket, és azokon élősködjenek, akik voltak olyan ostobák, hogy észrevegyék őket. Rossz hírű család.

És Benedict majdnem utánament az egyiknek.

Még amikor elszabadult tőle, sem menekülhetett előle, mert az emberek egyfolytában róla beszéltek.

Szirén volt, a végzet asszonya.

De a nő elküldte.

Vagy mégsem?

Ennek semmi köze az arcátlansághoz, csakis az önállóság megőrzéséhez.

Ez most elbocsátás volt vagy csábítás?

Nem mintha számított volna. Sosem fogja megtudni a választ, mert nem is keresi.

Még mielőtt megnősült volna is csendben intézte a szerelmi viszonyait. A házasságban pedig lelkiismeretesen hűséges maradt. Ada halála után kivárta az illendő időt, mielőtt szeretőt keresett volna magának, és a viszony sohasem került nyilvánosságra.

Bathsheba Wingate két lábon járó legenda volt.

Az apja hangja visszarántotta a jelenbe.

– Nos, Benedict, mit szándékozol tenni Lisle ügyében?

Benedict eltűnődött, mennyit szalasztott el a beszélgetésből, de csak annyit mondott: – A fiú jövője nem az én kezemben van. – Azzal visszatette a Negyedévi Szemlét a helyére.

– Ne légy nevetséges! – mondta Lord Hargate. – Valakinek gondoskodnia kell róla.

És én kell hogy legyek az a valaki, mint mindig, gondolta Benedict.

– Te is tudod, hogy Atherton képtelen kézben tartani a dolgokat – mondta Lady Hargate. – Peregrine nem csupán tisztel, de ragaszkodik is hozzád. Kötelezettségeid vannak vele szemben. Ha nem avatkozol be, az a gyerek tönkre fog menni.

Az életem egyetlen hosszú kötelezettségláncolat, gondolta Benedict… és rögtön meg is rótta magát, amiért ilyet gondol. Kedvelte Peregrine-t, és mindenki másnál jobban tudta, hogy Atherton és a felesége máris mennyit ártottak a saját fiuknak.

Benedict tudta, mire van szüksége Peregrine-nek, mivel lehet megfogni. Logika. Higgadtság. Egyszerű szabályok.

Benedict hitt ezekben a dolgokban, különösen a szabályokban.

Szabályok nélkül az élet érthetetlenné válik. Szabályok nélkül a szenvedély és a hóbortjai veszik át az uralmat az ember élete fölött, és kicsúszik a kezéből az irányítás.

Benedict megígérte, hogy gondoskodni fog a fiúról, és keres neki egy rajzoktatót, idővel pedig egy házitanítót is.

Miután ezt megbeszélték, Peregrine-t visszahívták a könyvtárba.

Azt est hátralévő része békésen telt, kivéve, hogy Daphne összevitatkozott az apósával azon, hogy a British Museum milyen botrányos módon bánt Signor Belzonival. Senki sem szólt közbe, bár a vita egyre hevesebb lett. Lady Hargate élvezettel figyelte az érvek csatáját, Rupert pedig büszkén nézett a hitvesére. Még Peregrine is némán ült, és csupa fül volt, mivel Egyiptom a szívének kedves témák közé tartozott.

Hazafelé a hintóban Benedict megkérdezte a fiútól, hogy az ő véleményét miért nem kérte ki a lekicsinyelt rajzokkal kapcsolatban.

– Attól féltem, hogy tapintatos lesz – felelte Peregrine. – Tudtam, hogy Lord Hargate a színtiszta igazat fogja mondani. Szerinte szükségem van egy rajztanárra.

– Keresek neked egyet – ígérte Benedict.

– A vörös hajú lánynak az anyja is rajztanár – mondta Peregrine.

– Valóban?

A csábítás megkísértette Benedictet. A nő szirénmosollyal mosolygott rá, és begörbítette az ujját.

Számtalanszor hátat fordított már a csábításnak. Most is meg tudja tenni, mondta magának Benedict.

Másnap délután Lord Rathbourne egy metszetkereskedés előtt állt, s kifejezéstelen arccal, bár hevesen dobogó szívvel nézte a kirakatban levő kártyát.

Épp a kártya miatt vert olyan vadul a szíve.

De ez nevetséges! Semmi oka rá, hogy izgatott legyen.

A papíron mindössze a nő neve állt, legalábbis a nevének kezdőbetűje, és elhunyt férjének vezetékneve. Még csak nem is gravírozott volt, csupán kézírás. De a legszebb kézírás, amelyet valaha látott.

Rajz- és vízfestésórák tapasztalt oktatótól, aki a Kontinensen tanult.

Mintadarab a kirakatban.

További tudnivalókért a boltban érdeklődjön.

B. Wingate

Benedict lenézett Peregrine-re.

– Itt van, ahogy a szeplős arcú lány mondta – nézett vissza rá az unokaöccse. – Az anyja egyik rajzának is itt kell lennie a kirakatban. A lány azt mondta, a saját szememmel is láthatom majd, hogy az anyja alkalmas arra, hogy rajzolni tanítson. Nem mintha valóban megítélhetném, mert szerinte semmit sem értek a rajzoláshoz. – A fiú a homlokát ráncolta. – Már akkor is volt egy szörnyű gyanúm, mielőtt mondta volna, és egyáltalán nem lepett meg, amikor Lord Hargate pocséknak nevezte a munkáimat.

Miközben a fiú Mrs. Wingate rajzát kereste a metszetkereskedés kirakatában kiállított válogatott művészi szörnyszülöttek között, Benedict arra gondolt, hogy apja legalább néha megválogathatná a szavait és szépíthetne az igazságon.

Ha csak egy kicsit kevésbé elítélően nyilatkozott volna Peregrine erőfeszítéseiről, a fiú most nem akarna mindenáron rajzoktatót magának. Unokaöccse égett a vágytól, hogy elkezdhesse a tanulást, hiszen – mint mondta – egyetlen perc vesztenivaló ideje sincs, mert a rossz szokások még inkább berögződnek… a hölgy pedig szokott tanítványokat vállalni… és értelmesnek meg szeretetreméltónak tűnt, nem?

Persze Benedict egyszerűen megmondhatta volna, hogy Bathsheba Wingate szóba sem jöhet oktatóként.

De ő beadta a derekát… mert kíváncsi volt.

Átkozott engedékenység!

Igaz, Atherton nem merült bele mélyebben a fia neveltetésének… vagy az életének részleteibe. Csak annyit kívánt, hogy a gyerek a megfelelő iskolába járjon, és a titkárára hagyta, hogy a csodát végbevigye.

Atherton jelenleg a feleségével együtt a skóciai kastélyukban időzött, és egészen újévig nem is állt szándékában visszatérni Londonba.

A gyereknevelés terén tanúsított viselkedése nem igazán különbözött az arisztokrata szülők normális viselkedésétől.

A gond csak az volt, hogy Peregrine nagyon is különbözött a normális arisztokrata sarjaktól. Nem volt könnyebb számára a beilleszkedés abba a világba, amelybe született, mint névrokonának, a sólyomnak beilleszkedni egy kanári kalitkájába. Ambíciói nem merültek ki csupán abban, hogy apja, nagyapja és a Dalmay férfiak hosszú sorának nyomdokaiba lépjen.

Bár Benedictet soha még a másság gondolatának a lehetősége sem kísértette meg, tisztelte a fiú törekvését, és csodálta az elszántságát, amellyel a célja felé haladt.

Mindezek ellenére, ez még mindig nem szolgált kielégítő magyarázattal arra, mit keres itt, London egyik legsivárabb negyedében.

Feltett szándéka volt, hogy rajzoktatót keres Peregrine-nek.

De ez az oktató semmiképpen sem lehetett Bathsheba Wingate. Atherton biztosan nem engedné, hogy egyetlen fia a Drámai DeLucey-któl tanuljon… különösen nem ettől a DeLucey-tól.

– Ott van – mutatott ekkor Peregrine egy, a Hampstead Heathről készült vízfestményre.

Ahogy Benedict meglátta, a nyomás a mellkasában visszatért. Mintha valaki marokra szorította volna a szívét.

A kép pontosan olyan volt, amilyennek egy vízfestménynek lennie kell: nem csupán a vonalak, a formák és a színek voltak tökéletesek, de a kép hangulata is. Olyan volt, mintha a festő megragadta volna az adott pillanatot.

Gyönyörű volt, annyira szívet sajdítón szép, hogy Benedict magáénak akarta.

Túlságosan is.