Dee Ernst

ÁLMAIM SZÁLLODÁJA

Fordította: Rózsás Dani

A mű eredeti címe: Lucy Checks In

Copyright © Elizabeth Ernst, 2022

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

Magyar fordítás © Rózsás Dániel, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-269-8 (papír)

ISBN 978-963-614-270-4 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Joó Hajnalka

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

A Parsippany-Troy Hills-i Közkönyvtárnak,

Jeanmarie tudja, miért

Első fejezet

Párizsba megérkezni nem volt semmi.

De ez nyilvánvaló. Elvégre is a francos Párizsról beszélünk. Ráadásul ez már majdnem a végállomásom volt. De akármennyire is szerettem volna napokat – heteket – eltölteni azzal, hogy felfedezem a várost, benne mindennel, amiről eddig csak olvastam, hallottam vagy álmodoztam, el kellett kezdenem az új életemet, és az Párizson túl volt.

Így hát felszálltam a Rennes-be tartó vonatra, hátradőltem, és vártam, hogy elkezdődjön a második felvonásom.

Mi, nők erről vagyunk híresek, nem igaz? Hogy hiszünk a második felvonásban, a következő nagy dologban, abban, hogy lesz egy pillanat, amikor majd fordul a szerencsénk. És arról, hogy folyton újrakezdjük. Mármint én magam még sosem tettem eddig ilyet, de ez nem jelenti azt, hogy lehetetlennek gondoltam, hogy újrakezdem az életem. No meg nem is teljes újrakezdésről volt szó. Inkább csak arról, hogy egy kicsit visszaveszek. Egy kicsit kevesebb felelősséggel járó munka, kisebb lakás és kevesebb ismerős.

Lucia Gianetti light.

Heteket töltöttem azzal, hogy erről a mostani néhány óráról álmodoztam, és mindent tökéletesen elterveztem. Küldenek majd értem egy kocsit az állomásra. Kétségkívül valami csillivilli járgányt vagy, mondjuk, egy régi Bentley-t. Az nagyon tetszene. És ahogy keresztülhajtunk majd a nyári francia tájon, át a levendulaföldeken – ja, várjunk, az Provence-ban van, na mindegy – egyszer csak megérkezünk az árnyékos kis útra, ami a Hotel Paradis-hoz vezet.

Nem tudtam, hogy a hotel egy Disney-filmbe illő, tornyocskákkal és erkélyekkel teletűzdelt épület lesz, vagy inkább valami szögletesebb és impozánsabb, mint a Highclere kastély, csak kicsiben. Akárhogy is, ott köszönt majd engem az elkötelezett személyzet, én pedig végiglejtek majd a magas előcsarnokon – ami persze tele van felbecsülhetetlen értékű antik holmikkal meg életnagyságú portrékkal a családról, amely kétszáz éve birtokolja a Hotel Paradis-t –, egyenesen be az új birodalmamba.

A következő nagy kalandomba.

Felpattant a szemem. Nem akartam átaludni a vonatutat, nehogy egy darabkát is elmulasszak a csodálatos tájból, vagy abból a különösen jóképű fickóból, aki velem szemben ült a túloldalon. Kényelmes farmernadrág volt rajta, és egy gyűrött újságot lapozgatott.

Itt még olvasnak az emberek? Hát ez tényleg maga a Paradicsom!

Elővettem a mobilomat, és válaszoltam az sms-rohamra, ami azóta érkezett, hogy leszálltam a gépről.

Apunak: Igen, biztonságban megérkeztem, és úton vagyok.

Aranyos volt, hogy aggódik, de lássuk be, végül is ez a dolga.

A legjobb barátnőmnek: A rennes-i vonaton ülök. Dögös francia csávó riadó. ALIG VÁROM, hogy meglátogass.

Juliával már voltunk közösen Angliában, Spanyolországban és Görögországban, de Franciaországot valamiért teljesen kihagytuk, pedig ő már sokszor volt.

Az utálatos öcsémnek, Franknek: Igen, az FBI tudja, hogy itt vagyok. Engedélyezniük kellett, te hülye.

Uramisten! Frank a botrány minden egyes mocskos részletét ismerte. Tutira még többet is, mint én. Kárörvendő típus volt, és az, hogy a tulajdon nővérét így megalázták, olyasmi volt, amit élete végéig dédelgethetett.

A kevésbé utálatos öcsémnek, Joe-nak: Igen, biztonságban vagyok. Mondd meg Miminek és Carának, hogy majd küldök képeket!

Mimi – Camille – a kilencéves unokahúgom volt, Cara – Caroline – pedig az ikertestvére. Ők voltak az egyetlenek a családból, akik igazán hiányoztak.

Nem arról volt szó, hogy nem szerettem a családomat. Szerettem őket. De olyan munkám volt, amit nem helyeseltek, és minél sikeresebb lettem benne, annál kevésbé nézték jó szemmel. Nyolc évig éltem a Fielding Hotelben, napi tizenkét órát dolgoztam, gyakran a hét minden napján. Ez a fajta elkötelezettség a munkám iránt nem igazán hagyott teret bármilyen egyéb elkötelezettségnek, és mivel a családom eleve csak kritizált a döntéseim miatt, könnyebb volt eltávolodni tőlük.

Ránéztem az órámra. Gyorsvonattal mentem Rennes-be, és átszundítottam az út első félóráját. Alig több, mint egy órám maradt… Talán itt lenne az idő bedobni egy italt?

Átsétáltam egypár vagonon a bárig. A kis pult mögött egy vigyorgó bárpincér fogadott, tisztára, mint a filmekben. Lassan beszéltem, mert a franciatudásom már kissé megkopott. Még a gimiben tanultam, aztán a főiskolán folytattam. Mielőtt elkezdtem a Fieldingben dolgozni, három évet töltöttem Québecben, a Saint-Michel Hotelben, ahol mindennap használtam a nyelvet, de annak már több mint tíz éve. Biztos jót mondtam, mert a pultos kitöltött nekem egy pohár fehérbort, lehúzta a kártyámat, és mosolyogva megköszönte.

Leültem egy padra, ami a vagon egyik végétől a másikig húzódott, és kibámultam az ablakon. Tovatűnő táj, egy-egy tanya. Szélturbinák forogtak az aranyló francia napsütésben. Békére leltem, és végre fellélegeztem. A múlt már a múlté, új ösvényen járok. A több száz éves, családi tulajdonú Hotel Paradis-ba szóló, fizetést, szállást és hat hónapnyi igazgatói munkát ígérő szerződésem is ott lapult a kézipoggyászomban március elseji, vagyis mai kezdéssel.

Már majdnem két éve voltam hajléktalan és munkanélküli. Vagyis hát, a szó szoros értelmében nem voltam hajléktalan. A szüleimmel laktam, de ez nem volt a legszerencsésebb felállás. Anyu sosem díjazta túlzottan, hogy a karrierem miatt nincs se férjem, se egy csomó gyerekem, és ennek minden alkalommal hangot is adott, akárhányszor csak hazalátogattam. Miután pedig hazaköltöztem, lehetősége nyílt minden héten hegyibeszédet tartani.

Megértettem őt. Nyilván egyik szülő sem arról álmodik, hogy a gyereke felnőtt létére hazaköltözzön a – csaknem harminc év elteltével is meglepően változatlan – gyerekszobájába, mert romba dőlt a karrierje és a pénzügyei. Apuval már mindketten hetven fölött jártak, és csendesen élték a nyugdíjas éveiket; paradicsomot termesztettek, és az unokáikat babusgatták, akiket a nagylelkű fiaik adtak nekik. A legkevésbé sem akartak egy anyagilag tönkrement, depressziós negyvenes csajt a nyakukba, aki naphosszat a házukban lézeng, és csak akkor hagyja el, amikor meg kell jelennie a bíróság előtt, hogy tanúskodjon.

A Fielding Hotel-botrány nagy port kavart. Mégis milyen gyakran történik meg, hogy egy elegáns hotel jóképű és híres tulajdonosa kereket old, miután milliókat lopott egy csomó embertől, aztán eltűnik a föld színéről? Igazgatóként én vittem el a balhét, így hónapokig az én nevemet harsogta minden újság és esti híradó. Azt persze már csak egyszer, futólag említették meg, hogy végül teljes egészében ártatlannak találtak, amire utána magasról tett rá az egész világ.

A környék, ahol felnőttem, semmit sem változott, és a visszatérésem sem maradt észrevétlen. Amerre csak jártam, régi ismerősök rázták a fejüket rosszallóan. Szegény Lucy, nem elég, hogy vénlány, de még vissza is kellett költöznie az öreg Sophiához és Brunóhoz. Sőt, alighanem még börtönbe is kerül, és ott marad élete végéig.

De nem mentem börtönbe. Az ügyvédeim minden fityingemet elvitték, amit életem során félretettem, de elintézték, hogy az FBI ejtse a vádakat. Tony Fielding milliós adósságot is felhalmozott, de az ügyvédeim azokról a perekről is gondoskodtak, és a végén minden vádpont alól felmentettek. Bár az amerikai szállodaiparban a nevem egyet jelentett a kudarccal, ez Franciaországban nem volt így. És én most itt voltam.

Tudtam, mekkora szerencse ez, és nem akartam hagyni, hogy kárba vesszen.

Kortyolgattam a boromat, elgondolkodtam rajta, hogy kérek még egy pohárral, de aztán úgy döntöttem, hogy mégsem, és visszamentem a helyemre. Az olvasó fickó még csak fel sem pillantott, amikor leültem, de már hozzászoktam ehhez. Régebben még utánam fordultak, akárhányszor csak beléptem valahova. A Fieldingnek volt egy jól felszerelt konditerme, ahol nyolc éven át mindennap tizennégy kilométernyit futópadoztam. Heti fix időpontom volt manikűr-pedikűrre, és havonta jártam egy háromsaroknyira lévő, flancos szalonba vágatni és festetni.

De az már egy örökkévalósággal ezelőtt volt, amikor még volt pénzem, időm és motivációm ilyenekre. Az utóbbi két évben csak az vett rá, hogy elhagyjam a szobámat, ha a bíróságra kellett mennem, ahol újra és újra kikérdeztek a hatóságok, amelyek idővel az életem szerves részévé váltak. Na meg ott voltak azok a finom olasz sütik a helyi cukrászdában, amikre úgy rászoktam, hogy három-négy dobozzal is betoltam belőlük hetente. Nem volt sok pénzem, de ami volt, azt ilyen bölcsen költöttem el.

Megint ránéztem az órámra. Már csak húsz perc, és ott vagyok.

Imádni fogom az új életemet!

Három jókora bőrönddel, egy kézipoggyásszal meg a retikülömmel szálltam le a vonatról, ehhez pedig két hordár és egy vadidegen segítségére volt szükségem. Mindent feltettek nekem egy kocsira, és kigurították a járdára, ahol a limó/Lincoln/Bentley sofőrjének kellett volna várnia és elvennie a csomagjaimat.

De egyetlen limó sem volt ott, Lincolnról meg Bentley-ről nem is beszélve. Egy rozoga Volvo állt ott helyettük, a szélvédője mögött kézzel írt „Hotel Paradis” felirattal. A sofőr a vezetőülésben görnyedt, bajuszos szájából cigaretta lógott, és egy újságot olvasott.

– Helló! – intettem oda neki.

Fel se nézett.

Odasétáltam a Volvóhoz, megkocogtattam az ablakot, és átváltottam franciára.

– A Hotel Paradis-tól van?

Letette az újságot, hatalmasat sóhajtott, majd kiszállt a kocsiból. Ránézett a csomagjaimra, és motyogott valamit az orra alatt, amit nem hallottam, de világos volt, hogy nem az örömének adott hangot. Bedobálta a holmimat a csomagtartóba, rávágta a fedelet, majd visszamasírozott az első ajtóhoz, és beült.

Ó!

Kinyitottam a hátsó ajtót, és én is becsusszantam. A kocsinak cigaretta-, fenyő- és sajtszaga volt. Láttam, hogy a visszapillantó tükörről egy Wunderbaum illatfenyő lóg, ami annyira régi volt, hogy már teljesen megszürkült, de még mindig árasztotta magából azt a borzalmas „majdnem fenyő”-illatot.

– Merci – mondtam.

A fickó morgott valamit, beindította a kocsit, és kitolatott.

Elhajtottunk az állomásról, és kinéztem az ablakon át a városra. Modern, magas, szürke betonból épült épületek meredeztek a hasonlóan impozáns, több száz éves házak mellett.

– Messze van a hotel? – kérdeztem, megint csak franciául.

Beszél egyáltalán angolul ez a fickó? Nem számít, úgyis minél előbb fel kell zárkóznom nyelvileg. Megvonta a vállát, és ő is franciául válaszolt.

– Nem. Csak az óvárosban van.

Hmm. Azt hittem, hogy majd a városon kívül lesz, kicsit vidékiesebb környezetben, de valóban több értelme van, ha a központhoz közelebb helyezkedik el. A château[1] képét a fejemben egyből felváltotta valami, ami inkább a New York-i Plazára hajazott, a nyüzsgő járdára nyíló, nagy bejárattal, csak annál kissé visszafogottabb.

Ez nem gond. Elvégre is a Fielding Hotel is a város szívében volt, a maga kétszázhúsz szobájával, bárjával, két éttermével és négy konferenciatermével, amelyeket egybenyitva bármilyen – akár négyszáz fős – puccos rendezvényt le lehetett bonyolítani.

A Hotel Paradis csak negyven vendéget tudott befogadni, nem volt benne bár, és a reggelit a szalonban szolgálták fel. Ez persze visszalépés a Fieldinghez képest, de egy ilyen kis hotelnek is ugyanolyan magas szintű szolgáltatást kell nyújtania, én pedig nem riadtam vissza a feladattól.

Befordultunk egy sarkon, és egyből látszott, hogy már az óvárosban vagyunk. A betonból és üvegből gyúrt, modern épületeket és járdáikat fagerendás házak és macskaköves, szűk kis utcák váltották fel, amelyeken kiülős kávézók asztalai zsúfolódtak össze. Minden nagyon réginek érződött, és csak bámultam, amikor egy több száz éves bolt kirakatában Tommy Hilfiger ruhákat pillantottam meg.

Egész New York-i életem során sosem vezettem autót, és biztosan tudtam, hogy Rennes-ben sem fogok. Ha volt is sebességhatár, a sofőrömet nem érdekelte, és ha a gyalogosoknak volt elsőbbségük, azért meg kellett küzdeniük. Na és hol vannak egyáltalán a stoptáblák?

A sofőr hirtelen bevett egy éles kanyart, kihúzódott a járdaszegélyhez, behúzta a kéziféket, majd kiszállt. Óvatosan kinyitottam az ajtót.

A fagerendás házak által közrefogott utca keskeny volt, a macskakőre magas fák vetettek árnyékot. A szemben lévő kávézó rikító piros napellenzője alatt asztalok sorakoztak az ablakoknál, és a kiáradó fokhagyma és sült hús illata eszembe juttatta, hogy már órák óta nem ettem. A sofőr egymásra hányta a csomagjaimat az út szélén, majd lecsukta a csomagtartót. Odasiettem, a tárcámban apró után kotorászva, de intett, hogy semmi szükség rá. Odasétált egy vaskapuhoz, aminek az oldalához egy kis billentyűzet volt erősítve. Beütött rajta néhány számot, aztán jellegzetes kattanást lehetett hallani. Felém fordult, gyorsan biccentett egyet, majd beült a kocsijába, és elhajtott.

Felnéztem az előttem álló vaskapura. Magas kőfal vette körül, ami az utca végén lévő kanyartól egészen addig a sarokig nyúlt, ahol befordultunk. A kapu fölött, rozsdás betűkkel a Hotel Paradis neve virított.

Lassan belöktem a kaput, és beléptem.

Egy nagy, fallal körülzárt udvarban találtam magam, velem szemben pedig ott állt a háromemeletnyi magas, szürke kőből épült, igen impozáns hotel. A cicomásan kifaragott bejárati ajtó egy szimmetrikus homlokzat alatt ívelt, amelynek mindkét oldalán hat-hat ablak nyílt, majd ugyanez a minta folytatódott az emeleten is. A palaborítású tetőt mindenütt kémények és tetőablakok szeldelték. Hatalmas öntöttvas virágládák sorakoztak az ablakok közt, de nem nőtt bennük semmi.

Az udvar jobb és bal oldalán alacsonyabb épületek álltak, amelyeket valaha istállónak használhattak. Köveiket gondosan vésték ki, és úgy tűnt, hogy a bal oldalon lévő istállók valamivel jobb állapotban vannak. A karámok ajtaját többtáblás ajtókra és ablakokra cserélték benne. A fából készült ajtókat kékre festették, a nagy ablakok mögött pedig halvány függönyöket lehetett látni. A jobb oldali épület sokkal durvábbnak hatott, korszerű nyílászárók helyett itt az eredeti ajtók sorakoztak, lakatra zárva.

Lassan előrébb lépkedtem. Úgy éreztem magam, mint Julie Andrews a Muzsika hangjában, mikor először áll egyedül a Von Trapp-kúria előtt. Nagyjából akkora volt a hely, mint ahogy képzeltem. Amikor anno rágugliztam a „francia hotelek” és „francia szállodatörténet” szavakra, egy csomó skiccet és alaprajzot találtam a Pinteresten. Persze más környezetben képzeltem el, de maga az épület nem okozott csalódást. Az állapota viszont… Laknak itt egyáltalán? Bemenjek? Van itt csengő vagy valami?

Minél közelebb mentem, annál jobban látszott, hogy mennyire elhanyagolt a hely. Szakadt függönyök lógtak a törött ablakok mögött, körülöttük pedig lepergett és megkopott a festék. Szinte térdig lehetett járni a porban és a lehullott falevelekben. Az egyik virágládában egy fehér macska aludt. Síri csend volt.

A bejárati ajtó legalább három méter magas volt, és mindkét szárnyának közepén jókora, Bourbon-liliom alakú sárgaréz kopogtató ékeskedett. Kopogtassak? És ha megteszem, ki fog ajtót nyitni? Talán egy néma púpos? Vagy egy magas, gunyoros, feketébe öltözött nő? Egy sántikáló, ősöreg szolga?

Ahogy ott álltam, és azon tanakodtam, hogy vajon nem kellene-e inkább sarkon fordulnom és szépen elhúznom onnan, egy férfihang szólított meg.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte, miközben kilépett a felújított istálló egyik ajtaja mögül.

Mély volt a hangja, és brit. Nagyon brit. Olyan Hugh Grant-esen brit.

– A tulajdonost keresem. Claudine Capuçont – mondtam. – Itt van esetleg?

Kissé bizonytalanul hátrapillantottam a vállam fölött a járdára, ahol az összes e világi tulajdonom csücsült a bőröndjeimben.

– Maga Lucia? Már vártuk magát! – A pasas magas volt, eléggé vékony, és khaki színű nadrágot viselt egy farmeringgel. – Georges csak úgy kidobta itt magát? Hol a poggyásza? Uram, teremtőm, akkora tuskó tud lenni!

Kisietett az utcára, és laza három fordulóval behordta a bőröndjeimet az udvarra. Nyilvánvaló volt, hogy nem olyan edzett a csomagok ide-oda cipelésében, mint Georges.

– Hol van Claudine? – kérdeztem. Összeszorult a torkom, ahogy lassanként minden reményem és elvárásom elpárolgott. Egy luxusbutikhotelre számítottam, amit csak finoman át kell bökdösni a huszonegyedik századi vendéglátás high-tech, internetalapú világába. Ez a kóceráj viszont úgy nézett ki, mint ami a tizenkilencedik századot sem hagyta el.

– Mellesleg Colin vagyok. Colin Harding. Itt lakom – nyújtott kezet, én pedig ernyedten fogadtam az üdvözlést.

– Ön itt él? Úgy értem, a hotelben dolgozik?

– Hogy én? Ó, nem! Csak állandó lakó vagyok. Még öten vannak így rajtam kívül, ha Claudine-t nem számítjuk. Hamarosan majd mindenkivel találkozik, gondolom. No de vigyük be a dolgait az apartba!

Megragadta a legnagyobb bőröndöm fogantyúját, és elkezdte átráncigálni az udvaron az istálló felé.

– Apart? – kérdeztem, miközben én is megfogtam egy bőröndöt, és követtem. – Nekem azt mondták, hogy az igazgatói lakosztályban szállásolnak el.

– Igen, hát olyasmi. Az itt egy apartmant jelent. Apartnak rövidítjük, maga is hívhatja úgy – nézett vissza rám, majd megállt egy ajtóval szemben, a karámsor közepén, és betolta a lábával. – Szerintem az egész életét belepakolta a bőröndjeibe. Vagy egy tonnát nyomnak. Rá kellett fizetnie a légitársaságnál? Le merném fogadni, hogy igen – mondta, azzal laza mozdulattal ledobta a bőröndöt a padlóra. – No, hát itt volnánk. Nyugodtan nézzen körül, mindjárt hozom a többi cuccát!

A szoba keskeny volt, és hosszú, csak az ajtó üvegén át szűrődött be valami fény. Én is ledobtam a bőröndömet meg a kézipoggyászomat a földre, és magamhoz szorítottam a retikülömet. A szoba körülbelül három méter széles, de nagyjából kétszer olyan hosszú lehetett, sima vakolt falait krémfehérre festették. A földön sötét és öreg hajópadló terült el, a mennyezeten pedig megfeketült, csupasz gerendák húzódtak végig. A szoba távolabbi végében, a magasan fekvő, kicsi, kazettás ablakok alatt valami konyhaszerűséget láttam: egy nagy, rusztikus, fehér mosogató állt ott négy, szépen megmunkált lábán, meg egy kis tűzhely egy akkora sütővel, amiben épphogy meg lehetett sütni egy kisebb tortát. Más bútorzat nem volt, kivéve egy falhoz tolt asztalt és két széket. Lehet, hogy csak a képzeletem játszott velem, de meg mertem volna esküdni, hogy lószag van.

Tettem egypár lépést előre. Az egy láb vastag falon egy boltív nyílt, az vezetett a hálószobába, ahol a padlótól egészen a mennyezetig érő ablakok mellett egy párnákkal roskadásig rakott vaságy állt, a matracon összehajtogatott lepedő és kifakult ágyterítő. Volt még egy magas gardróbszekrény is; amikor kinyitottam, konstatáltam, hogy összesen ennyi helye lesz a ruháimnak. Egy állólámpa is árválkodott még az ágy mellett, de éjjeliszekrénynek nyoma sem volt. A fürdőt a hálószoba mögé suvasztották be, és ugyanolyan magas ablakok voltak benne, meg egy lábakon álló kád és egy mosdókagyló. Mindkettőt fényesre sikálták, és enyhe citromillat lengte körül őket.

A Fieldingben lakosztályom volt a legfelső emeleten. Csak azért nem hívtuk penthouse-nak, mivel ezt az elnevezést a vendégek szobáinak tartottuk fenn. Abban is két szoba volt fürdővel, pont, mint ebben, de az az Ötvenkettedik utcára nézett. Észak felé a Central Parkot láttam a hatalmas ablakokon keresztül, a fürdőben pedig akkora zuhanyzó volt, hogy akár garázsnak is lehetett volna használni, és mindennap jöttek takarítani meg friss virágokat tenni a vázákba.

A nyolc év alatt, amíg a Fieldingben éltem, majdnem az összes bútort lecseréltem a szobámban (na nem mintha ócskák lettek volna, ó, nem, tipp-topp bútorok voltak) olyanokra, amelyek jobban passzoltak az én stílusomhoz: puha fából készült régiségekre, akvarellekre, ragyogó sárga- és vörösrézre, ami visszaverte az utcáról bevillanó neonfényeket. Mikor az FBI lecsapott, a hotelben lévő minden egyes tárgy bizonyítéknak számított, és tizennyolc hónapnyi jogi huzavona után csak a ruháimat kaptam vissza, meg azokat a fotókat, amelyeken igazolni tudtam, hogy a családtagjaim vannak.

Feljegyzés magamnak: minden számlát tegyél el!

Szóval, amikor Colin azzal viccelődött, hogy az egész életem a bőröndjeimben van, tulajdonképpen igaza volt.

Amikor belépett az ajtón a másik, általam még legálisan birtokolt holmikkal teli bőrönddel, odafordultam hozzá, és próbáltam elrejteni a pánikot a hangomban.

– Szóval itt kellene élnem?

Abból, amilyen arcot vágott, leszűrtem, hogy nem sikerült.

– Jaj, ugyan már! Nem olyan rossz ez. Nyáron kifejezetten kényelmes. A vastag falak hűvösen tartják a szobát, télen pedig könnyű fűteni. Tudom én, hogy kicsinek néz ki, de hát, úgysem fog itt olyan sok időt tölteni, nem? Az ideje legnagyobb részében a hotelben lesz, hogy gondoskodjon a szobákról, és…

– Tessék? Hogy mondja? – kérdeztem lassan. – Gondoskodni a szobákról? Én az igazgató vagyok. Hol van Claudine? Szerintem itt valami félreértésről lesz szó.

– Claudine dolgozik, olyan hat körül ér vissza. Az még… – Rápillantott az órájára. – …három óra. Ide hallgasson, szeretne enni valamit? Stavrosnál az utca túloldalán remek a kaja, és lehet, hogy egypár dolgot el is kellene magyaráznom magának.

Kiléptem az udvarra, és a hotelre pillantottam.

– Most hány vendég van?

– Jelenleg? Hát, csak mi, hatan.

– Úgy érti, az a hat ember, aki állandóan itt lakik? Fizetővendégek nincsenek?

Kihúzta magát.

– Mind fizetővendégek vagyunk.

– Igen, persze. Úgy értem… szállóvendégek?

– Az egy sincs. Pillanatnyilag egy kóbor macskát sem tudnánk befogadni. Amúgy meg még senki nem is tud rólunk. Ki sem tudnak guglizni minket. De hát ezért van itt, nem? Hogy feltegyen minket a térképre.

– De attól még ez egy hotel, nem?

– Dehogynem. Már több mint kétszáz éve, de a háború óta már csak ez maradt belőle.

– A háború óta? Úgy érti, hogy ez a hely a negyvenes évek óta üresen áll?

– A késő harmincas évek óta. Lucia, mit szólna egy kis ételhez meg borhoz? Lefogadom, hogy nem utasítana vissza egy pohár bort! Sokkal jobban érzi majd magát tőle.

– Jól van. És kérem, hívjon csak Lucynak, és tegeződjünk! – Követtem őt át az udvaron, ki a kapun, keresztül a macskaköveken, és közben arra gondoltam, hogy a világ összes bora sem lesz elég ehhez.

Ahogy leültünk az ablakhoz, a nagy piros napellenző alá, és elém került egy pohár bor, már tényleg sokkal jobban éreztem magam. Lehetséges, hogy valahogyan rossz elképzeléseim támadtak a Hotel Paradis-ról és arról, hogy milyen irányba is tart, de biztos csak félreértés az egész. A boromat kortyolgattam, Colin pedig egy mosolygó pincérrel trécselt. Folyékonyan beszélt franciául, de az akcentusa még az én avatatlan fülemet is sértette.

A bor úgy csorgott le a torkomon, akár a méz, bársonyos volt, és megnyugtató. Behunytam a szememet, kortyoltam egy nagyobbat, aztán egy jókorát nyeltem. Mikor kinyitottam a szemem, Colin figyelő tekintetével találtam szemben magam.

– Így már mindjárt más, ugye?

Vonzó férfi volt, keskeny arccal, a szeme körül apró ráncok húzódtak, világos haja pedig lezseren omlott a homlokára. Bólintottam.

– Igen. Köszönöm. Úgy tűnik, jó sokat tudsz arról, miket is intéztünk Claudine-nal…

– Nos, igen. Voltaképpen velem leveleztél. Claudine nem beszél angolul.

Oldalra döntöttem a fejemet.

– Nem beszél angolul? Egyáltalán?

– Egy kicsit ért – bólogatott Colin. – Nos, jó, ami azt illeti, sokat megért, de ami a beszédet illeti – hogy az olvasást és írást ne is említsem –, hát az nem megy neki. Az angol egy bonyolult nyelv.

– De én azt hittem, Európában mindenki minden nyelven tud. Vagy majdnem mindegyiken.

– Claudine beszél spanyolul, oroszul, horvátul és portugálul – mondta. – Egy kicsit megérti az olaszt és az angolt is. És te, hány nyelven beszélsz?

Touché.

– Olaszul, franciául és egy kicsit spanyolul – válaszoltam. Olaszul azért tudtam, mert a szüleimmel otthon azt beszéltük. Az a kis spanyol pedig afféle hibrid volt, amit évek alatt szedtem fel a közép-amerikai takarítóktól és a kubai konyhai személyzettől. – Szóval akkor nem beszél angolul. Oda se neki. Akkor te írtad az összes e-mailt és a szerződést?

– A szerződést nem, arra egy ügyvédet kért meg. De az e-maileket én küldtem. Természetesen csak Claudine szavait tolmácsoltam – vonta meg a vállát mosolyogva.

– De… – habogtam, hiszen az e-mailek miatt vállaltam el a munkát. Na jó, az is igaz, hogy évek óta nem dolgoztam már akkor, és ez volt az egyetlen állásajánlatom azóta, hogy sietősen és szégyenletesen el kellett hagynom a Fielding Vendéglátó Vállalatot. – Csak nem erre számítottam.

– Miért, mire számítottál?

Említsem meg neki a château-t és a Bentley-t? Visszaemlékeztem az első e-mailre, amiben bemutatták nekem a Hotel Paradis-t.

– Valóban évszázadok óta egy család tulajdonában van?

– Igen – bólintott. – A Perrot családéban. Az 1720-as években egy tűz a fél várost porig égette, és vele együtt a birtokot is. Aztán 1740 körül újjáépítették a házat, majd az 1800-as években úgy döntöttek, átalakítják szállodává, ami csaknem öt évbe telt, ha jól tudom. Az istállókat is akkor építették hozzá. A húszas években aztán lakásokká alakították őket a személyzetnek.

– És most azokban éltek? Mármint ti, az állandó vendégek?

– Így van – helyeselt Colin. – És ez így is marad. Csak a szálloda épületében lévő szobákat adjuk majd ki. Remélem, vannak ötleteid.

Voltak bizony. Egy egész rakás. A legtöbbjük ahhoz kapcsolódott, hogy olyan gyönyörű és nagyszabású szobákról töltök majd fel képeket egy vadiúj weboldalra, ahol antik ágyak vannak, és fehér fátyolfüggönyök mögül kivillanó csodás kilátás.

– És a hotelben lévő szobák valamelyike esetleg kiadható állapotban van?

– Mármint jelen pillanatban? Egyikük sem. Hacsak nem győzöd meg arról Claudine-t, hogy adja ki a saját szobáját. Bing a padlástérben lakik, ami rendesen be van bútorozva, de isteni közbeavatkozásra lenne szükség, hogy onnan kimozdítsd.

Egy tál gőzölgő levest tettek elém az asztalra, aminek halvány színe volt, és krumpli- meg póréhagymadarabok úszkáltak benne. Megjelent még egy kosár kenyér is, és ahogy a pincér húzta el a kezét, hirtelen megragadtam.

– Kaphatnék még bort, kérem? – A levest bámultam, és próbáltam valami pozitívat keresni, amibe belekapaszkodhatok. – Bing?

– David Bingham. Rámenős egy pasas. Gyerekkönyveket vagy miket ír, és már a kilencvenes évek óta itt lakik. Neki és Claudine-nak van egyfajta történetük… Á, Stavros! Nagyszerű a leves, mint mindig! Ő itt Lucy Gianetti. Ő fogja nekünk felvirágoztatni a hotelt. Lucy, ez itt Stavros Collard. Az övé ez a kávézó, emellett társtulajdonos a hotelben.

– Társtulajdonos? – meredtem Colinra.

– Hát persze! Claudine-nak össze kellett valahogy szednie a pénzt. Stavros is partner, ahogy Georges is, ráadásul nemcsak hogy befektettek, még dolgoznak is. Georges hozza-viszi majd a vendégeket az állomás meg a hotel között, Stavros pedig a konyhát fogja felügyelni.

Felnéztem.

Stavros magas volt, bőven száznyolcvan centi fölött, széles vállú, és az izmai kidagadtak a halványkék pólója ujjánál. Sűrű, ősz haja olyan göndör és durva volt, mint a birkagyapjú.

– Számítunk magára – mondta tökéletes angolsággal, szinte akcentus nélkül. – Sok reményt fektettünk a hotelbe, és Andre biztosított róla, hogy maga majd ráncba szedi az öreglányt.

– Nagyon örvendek, Mr. Collard.

Megfogta a kezem, és finoman megszorította.

– Kérem, hívjon Stavrosnak! Elvégre is, mindennap látni fogjuk egymást, nem igaz? Kivéve persze, ha Claudine-nal szeretne enni, de meg kell mondjam, egy franciához képest borzalmasan főz. Egyen csak itt, nálam, és akkor jóban leszünk – mosolygott rám, kivillantva apró, szabályos fogait.

– Természetesen – leheltem oda.

Stavros biccentett és elhátrált, én pedig ismét lenéztem a levesemre. Ettem egy kanállal, aztán még eggyel. Mennyei volt, és minden egyes korttyal erősebbnek éreztem magam.

– Az az Andre, akit említett, Andre Mollner? – kérdeztem.

Colin bólintott.

Andre Mollner az ügyvédem egyik réges-régi ügyfele volt, ezért volt meg neki a számom. Egyszer csak felhívott a semmiből, és rögtön azzal kezdte, hogy megtalálta a számomra tökéletes munkát. Azt állította, hogy Rennes-ben senkit nem érdekel a Fielding Hotel fiaskója, és hogy tárt karokkal fogadnak majd.

Naná, hogy úgy fogadtak. Valószínűleg senki mást nem tudtak volna találni, aki anélkül fogadja el az állást, hogy akár egyszer is látta volna a helyet személyesen. Pedig ha láttam volna…

– Na jó, Colin. Kíváncsi vagyok. Pontosan miért is vettetek fel engem?

– Nos, hogy őszinte legyek, majdnem fel se vettünk. Itt Európában olyasvalakit alkalmazni, aki nem EU-s állampolgár… hát, azt csak jó okkal lehet. De Claudine olyasvalakit akart, aki ismeri az amerikai piacot, és tudja, hogyan kell bevonzani az amerikai turistákat. Meg persze, aki olyan weboldalt tud tervezni, ami tetszik az amerikaiaknak. És azt is szerette volna, ha olyat veszünk fel, akinek nincs akcentusa, mivel ő maga nem beszél angolul. Sok munkával járt téged felvenni ide, szerencse, hogy Andre beajánlott. Ő tudott a te, izé, helyzetedről, és hát…

– És arról, hogy az Államokban sehol nem kapnék rendes munkát, úgyhogy akármit elvállalok, amit odadobnak nekem…

– Ostobaság. Andre azt mondta, teljesen ártatlan vagy az egész Fielding-ügyben, és azt is, hogy a Fielding miattad került fel egyáltalán a térképre New Yorkban. Miért ne akarnánk felvenni valakit ekkora szakértelemmel?

De jól ki tudja magát dumálni ez a fickó!

– És Claudine honnan ismeri Andrét?

– Gőzöm sincs. Ennek a nőnek a világon mindenhol vannak kapcsolatai. Az is lehet, hogy a volt férjének valami másod-unokatestvére a pali. Ki tudja?

– És a befektetők, akiket említettél… Stavros és Georges? – kérdeztem.

– Így van. No és persze Bing is tett be pénzt, meg én is, ami azt illeti. És Raoul, az asztalos. Ő nem szállt be anyagilag, de vállalta a felújítást.

Ettem még egy kis levest.

– Értem. Az e-mailekben azt a benyomást keltetted, hogy itt egypár francia milliárdosról van szó, akik a szabadidejükben szeretnének szállodásat játszani. – Én hülye meg elképzeltem, hogy majd martinit iszogatok egy teraszon azokkal a francia milliárdosokkal. Ehelyett itt szürcsölhetem a levest, és egy Volvóval furikázhatok. – Meg azt is mondtad, hogy….

– Claudine mondta – javított ki Colin. – Én csak fordítottam, rémlik?

Ránéztem.

– Csakhogy amit lefordítottál, az nem volt igaz.

Colin sértődötten és meglepetten dőlt hátra.

– Már hogyne lett volna igaz?! Találj benne csak egy szót is, ami nem volt száz százalékig igaz! Na, gyerünk!

Tudtam, hogy ha itt és most kinyitnám a laptopomat, és végigböngészném mind a huszonhét e-mailt, amit Claudine Caupçonnal váltottunk, akkor Colinnak lenne igaza. Nem hazudott. Még csak nem is köntörfalazott. Csak a saját képzeletemet hibáztathattam, amiért ilyen képet festett nekem a Párizstól pár órányira fekvő kis hotelről, amit majd igazgatni fogok.

Letettek elém egy újabb tálat. Valami marhahúsos-gombás étel volt benne, amit beterített a zöldfűszerektől és vörösbortól illatozó szósz. Törtem magamnak egy kis kenyeret, és beletunkoltam, aztán a számba vettem, és lassan rágni kezdtem.

Maga volt a mennyország.

Hát, már itt voltam. Őszig volt hol laknom, és volt fizetésem is, ugyan nem sok, de legalább nem kellett a lakbér miatt aggódnom. A vízumommal már három hónap után járt egészségbiztosítás is, és ha mindennap ilyeneket ehetek, akkor mégis mennyire lehet rossz ez az egész?

Na meg aztán, hová is mehetnék?

[1] Kastély. (francia)

Második fejezet

Majdnem minden ruhámat felakasztottam, éppenhogy ráfértek a szekrény régimódi drót vállfáira. Fogalmam sem volt, mihez kezdek majd a többi holmimmal. Bevittem a piperecuccaimat a fürdőszobába, de a talpas kádon kívül nem volt hová tennem őket. Tisztában voltam vele, hogy az Államokban egy ilyen kádra mindenki elragadtatott irigységgel tekintene, de csak arra tudtam gondolni, hogy itt nem tudok majd tűzforró vízzel zuhanyozni, hacsak nem ülök be fejjel a csap alá.

Ugyan, kit áltatok? Mégis mennyi esélye van annak, hogy itt jöjjön egyáltalán forró víz?

Mivel nem volt más dolgom, óvatosan megágyaztam, és észrevettem, hogy a párnák igazi tollal vannak töltve, az ágyterítő pedig vastag és gyönyörűen hímzett.

– Lucy! – kiáltott be Colin. – Claudine visszajött. Szeretnél vele találkozni?

Hogy szeretnék-e? Nem is tudom. Máskor egyből belecsusszantam volna a piros kosztümömbe meg a magas sarkúmba, hogy üzletasszonyosan nézzek ki. De azt a kosztümöt még tíz kilóval ezelőtt hordtam, amikor olyan volt, mintha rám öntötték volna, most viszont szerintem már úgy néznék ki benne, mint valami lufiállatka, amit a bohócok szoktak hajtogatni gyerekzsúrokon.

Meg amúgy is, úgy éreztem, hogy hazudtak nekem (annak ellenére, hogy tudtam, hogy ez nem igaz), hogy rászedtek (de mivel, hiszen még nem is csináltam semmit), illetve összességében, hogy palira vettek (habár az egész valószínűleg az én hibám volt). Minden egyes Claudine-tól kapott e-mailt átolvastam, ahogy a szerződést is, és a munkát sehol sem szépítették benne. Egész egyszerűen hülye voltam. Egy szánalmas, kimerült, tönkrement hülye, akiből a botrány óta remegő, önbizalom-hiányos, önsajnáló kocsonya lett, aki belekapaszkodott az első szalmaszálba, amit meglengettek előtte.

Az egyetlen szalmaszálba.

Visszamentem a fürdőbe, és belenéztem a kis tükörbe, ami a mosdókagyló fölött lógott. Öregnek látszottam. Nem, nem is öregnek. Annyi idősnek néztem ki, amennyi voltam, csakhogy ez egy évvel ezelőttig sosem volt így. Fáradtnak is tűntem, de ez nem meglepő, elvégre is most repültem át az óceánt. Azt viszont nem tűrhettem, hogy totál lúzernek látsszak. A kád mellett görnyedve addig vadásztam a kézipoggyászomban, amíg meg nem lett, amit kerestem. Gondosan kirúzsoztam magam, aztán addig keféltem a hajam, amíg göndör tincseim végre életre nem keltek. Lehet, hogy már elkezdtek őszülni, de még volt bennük spiritusz.

– Azonnal megyek! – kiáltottam. Felkaptam a laptopom a konyhaasztalról, kivettem a retikülömből a drága tollamat meg a piros bőrnoteszemet, majd követtem Colint ki a szobámból, a naplementébe burkolózott udvaron át a Hotel Paradis-ba.

A hall hűvös volt, és sötét, a pepita járólapok fölött csaknem négy méter magasan hatalmas csillár lógott. A helyiség valaha egy kúria előcsarnoka volt, és ez a fajta nagyság még mindig megvolt benne. Bal kéz felé egy beugrót lehetett látni, ahonnan grandiózus lépcsősor vezetett fel az első emeletre. A bejárati ajtóval szemben egy hatalmas szalon látszott a félhomályban, amelynek padlótól a mennyezetig érő ablakain lehúzták a redőnyöket. Jobbra egészen sötét, mahagóniból készült pult állt, amögött pedig egy klasszikus, farekeszes kulcsosszekrény, amilyet azelőtt csak a filmekben láttam. A hall közepén hosszú, gyönyörűen faragott lábú olvasóasztalt helyeztek el. Az egész teret csak a sárgaréz falilámpák halvány fénye világította meg.

Olyan volt, mintha visszamentem volna az időben. Csak kicsit hunyorognom kellett, és egyszeriben elhomályosodott a repedezett fa, a kopott fém és az ázott vakolat, a hely pedig mesésen nézett ki.

– Azta! – suttogtam.

Colin biztos hallott engem, mert somolyogva hátranézett rám a válla fölött.

– Nem semmi az öreglány, igaz?

Valóban nem volt semmi.

Mint ahogy Claudine Caupçon sem.

– Bonjour! – mondta szinte dalolva, ahogy belibbent a hallba.

Mégis mit vártam? Egy elegáns, rideg hölgyet, decens kosztümben és teleaggatva gyémántokkal? Vagy inkább egy zabolázatlan frizurájú, bohém, középkorú hippit, akin arany nyakláncok és nehéz fülbevalók lógnak? Egy púpos vén szipirtyót, aki csontos ujjaival vékony, fekete szivart emel tűzvörös ajkához?

Claudine nagyjából tíz évvel idősebb lehetett nálam, és szavamra, a haja ugyanolyan borzas, szürke tincsek egyvelege volt, mint az enyém. Élénk, piros keretes szemüveget viselt, egyszerű pulcsit és vászonnadrágot. Odasietett hozzám, átölelt, és olyan gyorsan kezdett el beszélni, hogy angolul sem hiszem, hogy megértettem volna.

– Claudine! – szólt rá Colin, odavetett neki valamit franciául, mire a nő egy kicsit visszavett a tempóból.

– Üdv minálunk! – mondta óvatosan.

– Merci – válaszoltam neki épp olyan óvatosan.

Elsétáltunk a főlépcsősor előtt, aztán végig egy szűk folyosón, ami egy egyszerűen berendezett, csendes szobába vezetett. Az ott lévő letisztult bútorok kicsit sem illettek a vakolt falakhoz, a magas ablakokhoz és az ódon lambériához. Leültünk egy kis, kerek asztalhoz, amit vibrálóan színes terítővel takartak le, és Claudine mindenkinek töltött egy pohár bort. Colinnal mindhárman koccintottunk.

– Tudom, hogy beszélsz franciául – szólalt meg Colin –, de azt mondtad, nem vagy olyan biztos a tudásodban, szóval, ha nem bánod, akkor veletek maradok, hogy elkerüljük a félreértéseket.

Nem volt ez ellen kifogásom. Amíg rá nem állt a fülem, nem akartam semmi olyanba beleegyezni, ami nincs ínyemre, csak azért, mert félrehallottam egy szót.

– Vannak már tervei erre az első pár hétre? – kérdezte Claudine.

Felnyitottam a laptopom.

– Gondolkoztam egy weboldalon – mondtam olyan lassan és érthetően, amennyire csak tudtam. – Nagyjából mekkora költségvetéssel számolhatunk? Többféle lehetőségünk van, attól függően, hogy milyen szolgáltatásokat választunk. Akarjuk, hogy online lehessen szobát foglalni? Csak, mert ahhoz elég drága szoftver kell, de találhatunk egy céget is, aki ilyesmivel foglalkozik, és fenntartja nekünk az oldalt.

Egy ideig hallgatott, majd vágott egy grimaszt.

– Weboldalra nem futja a költségvetésből. Maga nem tudja megcsinálni? Én megnéztem egypárat, és nem tűnik olyan bonyolultnak.

Pánikszerűen görgettem végig a gondos kis kutatásomon, amit a lehetséges webfejlesztőkről készítettem.

– Én még sosem csináltam saját weboldalt – vallottam be.

– A keresztfiamnak is van egy. Ha egy tizenöt éves meg tudja csinálni, akkor nem lehet olyan nehéz.

Felidéztem magamban az e-maileket, amiket az elmúlt órában újraolvastam, és ami azt illeti, tényleg írtam Claudine-nak, hogy boldogan segítek a weboldalépítésben, hogy bevonzzuk vele az amerikai turistákat. Hm…

– Nos, akkor, gondolom, azzal kellene kezdeni, hogy lefotózzuk a szobákat, és belőjük az árakat. Hacsak nincs már olyan kép, amit lehetne használni.

– Nincs – rázta a fejét Claudine. – Tudja, egyik szoba sincsen fotózható állapotban. Mindegyiket ki kell festeni és berendezni.

Hátradőltem, és előbb rá, majd Colinra meredtem.

– Miről beszél? – kérdeztem tőle angolul. – Kifesteni? Ki sincsenek festve a szobák?

Colin sajnálkozva húzta fel a vállát.

– Én mondtam, hogy a háború óta üresen áll a hotel…

– Na de…

– Benne van a szerződésedben, hogy a szálláshelyet felhozod egy amerikai turistáknak is elfogadható szintre – súgta a fülembe.

– Ez igaz, csak nem gondoltam, hogy a mostani szint az ilyen… alacsonyan van. Arra van már emberünk, hogy kifessen, kitakarítson, és kidekorálja a szobákat?

Colin elgondolkodott, és odafordult Claudine-hoz. Hosszasan, lázasan vitatkoztak, túl gyorsan is ahhoz, hogy megértsem, aztán Claudine rám nézett.

– Van, méghozzá maga – mondta.

Lecsuktam a laptopom, és karba tettem a kezem.

– Na álljunk csak meg egy szóra…

Claudine mosolya még kitartott, de a tekintete hűvössé vált.

– Lucy, tudja, hogy mi itt a dolga? Átnézette egy ügyvéddel a szerződését? Mit nem értett benne?

– Tökéletesen értettem. Mindössze azt feltételeztem, hogy inkább afféle felügyelőként lennék jelen. Tudja, aki megmondja mindenkinek, hogy mit csináljon.

Claudine arcáról lehervadt a mosoly.

– Én vagyok a tulajdonos. Én mondom meg magának, hogy mit csináljon.

Majdnem a padlón koppant az állam. Édes istenem, mibe keveredtem én itt?

A szerződés azon részében, ahol a hotel megnyitásának előkészítéséről volt szó, még csak említés sem esett régi falak mázolásáról vagy akármilyen más fizikai munkáról. Már éppen felkészültem volna, hogy vitatkozzak, amikor rájöttem, hogy a szöveg maga nem zárta ki a fizikai munka lehetőségét, és hogy az „előkészítés” relatív fogalom. Arra számítottam, hogy majd egy csomó munkást irányítgatok, akik a felbecsülhetetlen értékű antik bútorokat cipelik, meg régi festményeket aggatnak a falakra, nekem pedig megmarad az a fáradságos munka, hogy friss virágokat tegyek a kristályvázákba, és felrázzam a párnákat. De úgy tűnt, hogy Claudine-nak más elképzelései voltak.

– Na de mégsem csinálhatok mindent egyedül! – nyögtem ki végül, megpróbálva menteni, ami menthető. Azóta nem festettem szobát, hogy az egyetem alatt beköltöztem az első lakásomba.

– Hát persze hogy nem – mondta Claudine, aki újra mosolygott. – Minden itt lakó segít majd magának. Mindannyian sok energiát fektetünk abba, hogy a Hotel Paradis sikeres lehessen.

Éreztem, ahogy a fejemben gondosan felépített terv összedől, mint egy kártyavár. Behunytam a szemem, és vettem egypár mély lélegzetet.

– Lucy – mondta Claudine nagyon lassan. – Hiszünk magában.

Kinyitottam a szemem, amibe nagy meglepetésemre könnyek gyűltek.

– Miért?

– Azért – mondta gyengéden –, mert senki nem dolgozik keményebben, mint az, aki bizonyítani akar.

A szobámba visszatérve egyből a telefonomért nyúltam. Hány óra is lehet most az USA-ban? Meg sem próbáltam kimatekozni, csak tárcsáztam.

Julia Wilson a harmadik csörgésre fel is vette.

– Jóságos ég! Már ott vagy? Ugye mesés a hely? Miért nem facetime-olunk, hogy megmutathasd a bámulatos lakosztályodat?

Egy faszéken ültem, és körbenéztem a bámulatos lakosztályomban.

– Julia, ez egy szemétdomb. Ősrégi a hely. A szobákban évtizedek óta nem lakott senki, és az úgynevezett lakásom régen istálló volt. Személyzet sincsen, csak én meg a többi itt lakó, akikkel még nem is találkoztam, és még weboldalra sincsen pénz – mégis, hogyan fogjak hozzá a weboldalkészítéshez?! – fakadtam ki, és éreztem, ahogy összeszorul a torkom, és könnyek gyűlnek a szemembe. – Borzalmas itt, Julia, olyan hülye vagyok, hogy azt gondoltam, ez majd megoldja minden gondomat!

– Na jó, Lucy, vegyél egy nagy levegőt! – próbált megnyugtatni. Elképzeltem őt, ahogy az Upper West Side-i lakásában vagy a nagynevű Maxvell Galleryben lévő irodájában ül. Biztos feketében van – egészen a nyári kánikuláig mindig feketét viselt –, és egyik kezével hátrasimítja a tökéletes szőkére festett, rövid haját, miközben a másik kezében tartja a telefont. – Kezdjük az elejétől! Szóval ott vagy.

– Igen.

– Abban a… hova is mentél?

– Rennes-be.

– Ja, igen. Nagy a város?

– Igen, és gyönyörű is. És régi, Julia, minden annyira ódon, és olyan, mint a filmekben.

– Tehát akkor a városban vagy, és nem egy vidéki birtokon?

– Nem. Azaz, hogy igen. A város szívében.

– És nem ilyennek képzelted el?

– Istenem, dehogy!

– Hát, szívem, lássuk be: hetek óta álmodozol a helyről, és hogy őszinte legyek, szerintem ezek után már semmi nem érne fel az elképzeléseidhez. Úgy áradoztál, mintha Downton Abbey-be mennél igazgatónak.

Az arcomat az egyik tenyerembe fúrtam, miközben a másik kezemmel úgy szorítottam a telefont, hogy fájni kezdtek az ujjaim.

– Tudom, tudom, de… Julia, ez a nő azt várja, hogy majd én fessem ki a szobákat!

Biztosan épp ivott valamit, mert a telefonon keresztül úgy hangzott, mintha kiköpte volna.

– Még hogy te? Kifesteni a szobákat? Volt már egyáltalán ecset a kezedben valaha?

– Persze hogy volt! – szóltam vissza sértődötten.

– Ó, Lucy, szegény kis drágám! Tudom, mennyi mindent tettél fel erre. Nagyon sajnálom, hogy nem jött össze. Mennyire rémes lesz majd visszajönni, miután híre ment, hogy milyen nagyszerű munkát kaptál!

Lassan felemeltem a fejem.

Az, hogy „híre ment”, elég gyenge kifejezés volt. Gyakorlatilag a családom arcába vágtam, főleg az öcsém, Frank arcába, aki azelőtt hónapokon át fárasztott a gunyoros megjegyzéseivel arról, hogy majd akkor kapok legközelebb munkát egy szállodában, ha valahova mosogatót keresnek.

Az apám olyan büszke volt, amikor felkínálták az állást, hogy majdhogynem közzétette a Szomszédok Hírmondójában. És persze heteken keresztül fennhangon gyakoroltam a franciát a nappaliban, akárhányszor csak anyám otthon volt.

Mennyire lesz rémes?

– Nem mehetek haza – sóhajtottam.

– Várj, ezt hogy érted? Na de, Lucy, épp most ecsetelted, hogy milyen szörnyű ott.

– Az is.

– És neked kell majd festeni? Mármint egy létrán, meg minden? Édesem, lassan az ötvenet taposod, a te korodban már veszélyes létrára mászni.

– Julia, ha most hazamegyek úgy, hogy meg se próbáltam, akkor a régi szobámban fogok meghalni a szüleim házában, rusnya cipőben, macskákkal körülvéve.

– Jaj, Lucy… – Egy ideig csend volt. – Tudod, hogy hozzám bármikor beköltözhetsz ám!

Nagyon hálás voltam neki.

– Tudom. Meg azt is, hogy a férjed nem repesett az örömtől, amikor először felajánlottad, és kétlem, hogy változott volna a véleménye. Ráadásul akkor is azt mondtam, és most is azt mondom: ha egyszer beköltözöm hozzád, sosem költözöm ki.

– Akkor most mit fogsz tenni?

Lövésem sem volt. Egészen addig a pillanatig úgy forgott velem a világ, hogy csak arra tudtam gondolni, hogy visszatérjek a szobám biztonságába. Lenyeltem a gombócot a torkomban.

– Legalább hat hónapig itt kell maradnom.

– Hat hónapig?

– Addig tart a szerződésem, és addig is van fedél a fejem fölött, és kapok fizetést. Ez több, mint ami jutna nekem, ha térden csúszva visszamennék New Jersey-be.

– Na, az már igaz. – Újabb szünet. – Én mit tehetek? Kell pénz?

– Megleszek. Mármint, pénzem az nincs. Az ügyvédeim mindenemet elszedték, de mondjuk, költenem sem kell itt semmire. Van hol laknom, és a kajáról is gondoskodnak majd, gondolom. Na meg ha hat hónapig mázolom itt a falakat, és sikálom a padlót, akkor nem is igen megyek sehova.

– Jaj, édesem! Várjunk csak! Nem kétórányira vagy Párizstól?

Végre mosolyogtam.

– De igen, de oda veled együtt akartam menni, hogy megmutathasd nekem a várost.

– Emiatt ne várj rám! Az első szabadnapodon utazz oda, állj ki a Szajna partjára, és küldj nekem egy képet az ennivaló pofidról az Eiffel-toronnyal a háttérben!