A SZERZŐRŐL

Tamás Rita 1973-ban született Budapesten. Fiatalon tíz évig versenysportolt, majd érdeklődése az írás felé fordult. A Szent István Egyetemen diplomázott, később edzőnek tanult. 1994-ben csatlakozott újságíróként a Nemzeti Sport szerkesztőségéhez. 1996-ban pánikbetegséggel diagnosztizálták, amely személyes és szakmai életére egyaránt hatással volt. 2002-ben házasságot kötött, és megszületett a lánya. Férje szenvedélybetegsége és saját egészségi problémai miatt visszatért a sporthoz, de immár amatőr szinten. Kétoldali melleltávolító műtétje és válása után az edzői pálya mellett tartalomgyártóként is aktívvá vált, miközben rendszeresen publikált magazinokban.

2014-ben alapította meg a Ne pánikolj, sportolj közösséget, ahol írásaival és személyes történeteivel mára több mint százezer követőjét támogatja és inspirálja.

2023 tavasza óta Norvégiában él és dolgozik. Az Újrakezdés – 10+1 magyar története külföldön a hetedik könyve.

Újrakezdés – 10+1 magyar története külföldön

Copyright © Tamás Rita, 2025

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Minden jog fenntartva; a mű részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978 615 698 329 9

Megjelent a BookLab Kiadó gondozásában, 2025-ben

A BookLab Kiadó a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Koncz Gábor

www.booklab.hu

A kiadó az 1795-ben alapított

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Lépesfalvi Zoltán

Tördelés: Kedves László

Borítóterv: Tabák Miklós

A kiadó könyveit megrendelheti kedvezménnyel

a booklab.hu webáruházban.

TARTALOM

Előszó

1. Jolly joker a targoncán

2. A dán rendszer bizalmi, a magyar feudális

3. Ezer mézeskaláccsal Zürich felé

4. Nem vagyunk Magyarországra valók

5. Ausztráliáig vitte a szerelem

6. Megérdemlünk egy kis nyugalmat és boldogságot

7. A kamionozás a szabadulást jelentette

8. Izlandon minden gondomat elfújta a szél

9. Anglia végre rólam szólt

10. Magyarországon ötven fölött kiírtak a munkaerőpiacról

10+1 Menekülés egy hibás világba

ELŐSZÓ

Menni vagy maradni? Itthagyni mindent és mindenkit, beleugrani az ismeretlenbe, vagy a végsőkig kitartani, kockáztatva a mentális stabilitást és az egészséget? Idegenként leélni felnőtt életünk jelentős részét távol a hazától, vagy eltékozolni a hátralévő éveket, belefulladni a napi bosszúságokba, a durvuló közhangulatba és a szürreálissá formálódó valóságba? Jót remélni a változástól, belekapaszkodni a kivándorlás reményébe, vagy belerokkanni a megélhetés nehézségeibe, abba a kilátástalanságba, amely nem feltétlenül a mi tehetetlenségünk eredménye, hanem a körülményeinké?

Tudom, hogy sokakat foglalkoztatnak ezek a kérdések. Jelenleg több százezer magyar él külföldön. A kivándorlás egyre jelentősebb mértékét jelzi az az adat, hogy amíg 2010-ben az aktív korosztály 1,8 százaléka élt külföldön, 2023-ban már a dolgozni képes lakosság 6,8 százaléka kereste a kenyerét egy másik országban, azóta ez az arány nyilván még nagyobb.

Én 2023 májusában költöztem Norvégiába, ötvenévesen, a kutyámmal. Négy hónapra terveztem, ki akartam próbálni, hogy miként boldogulok a skandináv országban, amely először csak az olvasmányaim, majd a turistaútjaim alapján lett az álom-úticélom. Immár több mint két éve élek kint, így sokkal árnyaltabban látom Norvégiát – hiszen egész más egy országot turistaként megismerni vagy életvitelszerűen itt élni –, de megváltozott a hazámhoz való viszonyom is.

Kíváncsi voltam, hogy mások, akik szintén meghoztak egy ilyen horderejű döntést, és új életet kezdtek egy idegen országban, hogyan élték meg a változást, milyen történések előzték meg a végső szó kimondását, és milyen váratlan helyzetekkel találták szemben magukat az újrakezdés, a beilleszkedés, a munkavállalás, az otthonteremtés során.

Tíz hétköznapi magyar nem hétköznapi története tárul fel ebben a könyvben, aztán ráadásként az én külső és belső utazásom állomásairól mesélek.

Vennesla, 2025. július

Tamás Rita

1
JOLLY JOKER A TARGONCÁN

Bodzsár Alexandra 1981-ben született, tanulmányainak befejezése után az egészségügyben dolgozott, az évek folyamán számos különböző munkakörben. Jelenleg Hollandiában él feleségével, Verával, és targoncavezetői állása van egy raktárban. A 2023-as külföldre költözésében nemcsak az játszott szerepet, hogy az egészségügyben egyre kilátástalanabbnak vélte a helyzetet, és korlátozva érezte magát a Covidot követő, az egészségügyi dolgozókra vonatkozó oltási kötelezettség miatt, hanem az is, hogy Vera daganatos betegséggel vívott harca megkövetelte tőlük ezt a nagy lépést. Alex állami gondozottként nőtt fel, hamar a saját lábára kellett állnia. Élete most kiegyensúlyozott, Vera jól van, Alexnek is köszönhetően, hiszen mindent vagy még annál is többet megtesz a szerelméért.

Nagyon rossz tanuló voltam, mindig csak a túlélésre játszottam. Gyakran buktam, a pótvizsgákon aztán hármasokkal, négyesekkel átmentem. Szabálykövető sem voltam, mondhatjuk úgy, hogy elég sok gond volt velem. A biológia azonban megragadott. Már kilenc-tíz évesen Czeizel Endre genetikai könyveit olvastam, nem volt tananyag, de engem érdekelt. Ezenkívül semmi nem fogott meg igazán, ez viszont elég volt ahhoz, hogy az egészségügy felé induljak el. A szociális gondozó, ápoló vonalra álltam rá. Mivel állami gondozott voltam, tudtam, hogy tovább kell tanulnom, nincs más lehetőségem arra, hogy felszínen maradjak. Huszonnégy éves korunkig kapjuk az állami támogatást, ami persze nem sokra elég. Ha ez idő alatt kitanul valamit az ember, van esélye a támogatás megszűnése után valahol elhelyezkedni. Az egészségügy pedig olyan terület, ahova mindig kell ember. Ezért, amellett, hogy a biológia érdekelt, ez az út jónak és életszerűnek tűnt.

Miután szociális gondozóként és ápolóként végeztem, elmentem a felnőttek gimnáziumába, munka mellett érettségiztem le két év alatt. Ha annyit mondok, hogy harminckettőből nyolcunknak sikerült, akkor lehet érzékelni, hogy mennyire kemény feladat volt. Közben dolgoztunk, a négyéves tananyagot két év alatt elsajátítani, azokból a tantárgyakból is, amelyekhez semmi affinitásunk nem volt, nem egyszerű.

Állami gondozásba hat hónaposan kerültem először, anyám éheztetett, kötőtűvel szurkálta a fejemet, pszichésen nem volt stabil. Ennek ellenére visszaadtak neki, ugyanis papírokkal tudta bizonyítani, hogy nincs semmi baja. Háromévesen újra elvett tőle a gyámhatóság, mert egy hétig éheztetett, a szomszéd adott enni a bejárati ajtó levélnyílásán keresztül, ezután már nem kapott több esélyt.

Az intézet olyasmi volt, mint egy óvoda, ahonnan nem visz haza senki. Két nagy csoportra voltunk osztva, délutánonként együtt játszottunk a többi gyerekkel. Mindkét csoportnak voltak saját nevelői, a gyerekek lelkiállapota leginkább attól függött, hogy milyen felnőttek vették őket körül. Szerencsére nekem jó gondozóim voltak, nem őrzök egy olyan emléket sem, hogy bántalmaztak volna, és amikor később nevelőszülőhöz kerültem, visszasírtam ezeket az időket. Legfeljebb azt tudnám elpanaszolni, hogy sokat voltam beteg, és gyakran csillapították a lázamat prizniccel, vagyis hideg vizes borogatással, illetve hideg vizes fürdővel. Ezt annyira utáltam, hogy ha később bármikor fürdeni volt kedvem, magamra zártam az ajtót, attól félve, hogy újra bele akarnak nyomni a vízbe.

Nem töltöttem sok időt az intézetben, mert egy özvegyasszony, aki akkor már közel volt az ötvenhez, bejárt hozzám látogatni azzal a reménnyel, hogy a két kamasz fia mellé hazavisz egy helyes, cserfes kislányt. Az álma az volt, hogy szép, fodros ruhákba öltöztet, engedelmes leszek, babázok, csendben eljátszogatok, és minden a legnagyobb rendben lesz. Én azonban nem az a kislány voltam, akire ő vágyott, hanem öntörvényű, makacs gyerek, aki ekkorra már egy csomó szörnyűségen keresztülment, és nehezen bízott bárkiben is. Ma sem mondom, hogy a nevelőanyám rossz ember volt, inkább azt, hogy nem illettünk össze. Ő pedig egyre inkább belefáradt a küzdelembe, és veréssel próbált engedelmességre bírni, olykor pedig elégtételt venni.

Jártam cselgáncsozni, és ahogy cseperedtem, egyre erősebb lettem, aztán amikor már nem bírt velem, az egyik fiát kérte meg, hogy verjen el. Járatott pszichológushoz is, meg akart változtatni, de a pszichológus is mondta neki, hogy egy ember természetét nem lehet csak úgy átalakítani, próbáljon elfogadni olyannak, amilyen vagyok, és megkeresni bennem az értékeket.

Soha nem voltam bajkeverő, vagyis az ellenállás bennem nem a rosszért, hanem a jóért alakult ki és mutatkozott meg. Nem értett meg, egyszerűen nem tudott megérteni, a harc pedig folytatódott, egészen azokig a mélypontokig, amikor az öngyilkosság gondolata is megfordult a fejemben, de arra jutottam, hogy egy életem van, és én ezt nem fogom eldobni miatta. Haljon meg ő, ha kettőnk közül valakinek meg kell, én nem fogok, igenis kitartok, és megoldom valahogy az életemet.

Ebben az időszakban a nevelőanyám anyukája tartotta bennem a lelket. Jó ember volt, és sokkal nyitottabb gondolkodású, mint a lánya. Átlátta a konfliktusaink okait, jól ismert mindkettőnket, és tárgyilagosan tudta nézni azt az egyre elkeserítőbb kötélhúzást, ami zajlott közöttünk. Nem mondta, hogy én nem vagyok hibás. A nevelő nagyanyámban éppen azt szerettem, hogy engem is meg tudott ítélni reálisan, és a lányát is. Nekem akkor az a tudat segített túlélni, hogy ő van és meghallgat. De mihelyt tehettem, elmenekültem, nem akartam tovább ebben az agresszióban élni.

Tizenhat éves voltam, amikor a tanulmányaim miatt el tudtam költözni egy kollégiumba. A nevelőanyám még megkapta az utánam járó pénzt, nekem viszont már nem kellett vele élnem.

A vér szerinti szüleim iránt úgy tízéves korom körül kezdtem érdeklődni, kíváncsi voltam rá, hogy kik lehetnek. Gyerekként nem volt törvényi lehetőségem arra, hogy felkutassam őket, csak tizennyolc éves kor után tudnak ebben segíteni, ha van rá igényed, de én már tizenhat éves korom körül valahogy kinyomoztam, hogy kik ők.

Apám már nem élt, anyám egy önkormányzati lakásban lakott, elmentem hozzá, váltottunk pár szót, semmi több. Tudtam, hogy ha tizennyolc leszek, ki fogom lakoltatni, és ellehetetlenítem. Ez a minimum, amit megérdemel azért, amit tett velem. Így is történt. Amikor tizennyolc lettem, utánajártam a dolgoknak, megtudtam, hogy nem fizeti a rezsiköltséget. Nekem mint vér szerinti rokonnak volt lehetőségem átvállalni az adósságot, kifizettem az életkezdési támogatásból, ezzel jogot nyertem arra, hogy a bérlemény fölött én rendelkezzem.

Nem költöztem oda, de őt kirakattam a lakásból. Később megkerestem az utcán, ahol élt. Kérdeztem, hogy felismer-e. Azt felelte, hogy nem. Elmondtam neki, hogy a lánya vagyok, és azt is, hogy én intéztem el a kilakoltatását. Nem szólt semmit. Öt év múlva jött a hír, hogy megfagyott. Vagyis most már se apám, se anyám nem él.

Tőlük csak rosszat kaptam. A nevelőanyám a sok ütleg mellett azt az eredeti, a tehetetlen dühtől mentes értékrendjét, amely szerint tulajdonképpen élt, át tudta adni nekem. Hitt a klasszikus értékekben, ezért mondom, hogy igazából nem volt rossz ember, és ennek köszönhetően én is amolyan jó értelemben vett régimódi, a hagyományos értékekben hívő ember lettem.

Ezzel együtt önreflexív és alkalmazkodásra képes felnőtt is vált belőlem, aki talpraesett, csak magára számíthat, és minden helyzetből megtalálja a kiutat, hiszen valójában senkire sem támaszkodhattam. Ha valamit nem tudtam egyedül megoldani, akkor az a dolog úgy maradt, mert nem kaptam segítséget. Ez viszont nagyon korán függetlenné, önállóvá tett.

Dolgoztam, tanultam, kapaszkodtam egyre feljebb. Segédápoló lettem, aztán egy hároméves nappali képzésen ápolói végzettséget szereztem. Itt már motivált az – pedig távol álltam attól, hogy külföldre menjek –, hogy ezt a képesítést az Európai Unió országaiban is elfogadják, vagyis sokkal nagyobb szabadságot ad, mint a többi papír.

Abban a tekintetben is szabadságot adott, hogy az országon belül is sok területen volt érvényes, dolgozhattam idősek, gyerekek mellett, intenzív ellátásban, vagyis tényleg rengeteg helyen. Ezt ki is használtam, öt év alatt tíz-tizenegy helyen megfordultam, mindenhol megtanultam mindent, amit lehetett, és amikor már úgy éreztem, hogy azon a szakterületen biztos a tudásom, továbbléptem.

Olyan ápoló akartam lenni, aki tudja, hogy mit miért csinál. Nem elégedtem meg az átlaggal, nagyon jó akartam lenni, olyan szakember, aki nemcsak szívvel-lélekkel dolgozik, hanem kifogástalan szakértelemmel, tudatosan, magabiztosan is, minden idegszálával a betegekért.

Egy szakterületen fél év kellett ahhoz, hogy megtanuljam az ellátási protokollt. Ha új volt a sebészet, oda mentem, ha fehér folt volt a nőgyógyászat, akkor oda. És hat hónap után úgy mentem el a következő helyre, hogy az előző területen már mindent tudtam, és ez a tudás megmaradt később is, nem kopott el. Szomjaztam az új információt, szenvedélyesen belevetettem magam a tudásgyűjtésbe, amikor pedig felsejlett előttem, hogy mit jelent az intenzív osztály, az lett az új célom, oda akartam kerülni.

Amikor elmentem a felvételi beszélgetésre, ezen a téren még nem volt tapasztalatom, de nagyon vágytam arra, hogy legyen. Ehhez azonban oda kellett kerülni, kellett kapnom egy esélyt. Már akkor sem néztem ki átlagosan, kissé vadóc volt a külsőm, a főnökeim azonban csak gondolták, hogy „na, mit keres itt ez a punk”, nem éreztették velem, hogy különc vagyok, felvettek három hónapos próbaidőre.

Ez a munka aztán szerelem lett. Vegyes intenzív ellátás, szerteágazó, felelősségteljes, izgalmas, gyönyörű hivatás. Mindenféle betegtípussal dolgoztunk, innen nem mentem el fél év múlva, csak sokkal később éreztem azt, hogy tovább kell állnom az új tudásért, hiszen itt minden egyes nap hozott valami újat, mindennap találkoztunk új esetekkel. Kilenc évig maradtam, imádtam, ma is jó szívvel gondolok vissza erre az időszakra.

A következő állomás, ami izgalomba hozott, az intervenciós asszisztensi feladatkör volt. Ide tartozik minden olyan katéteres beavatkozás, amely nyaktól lefelé történik. Foglalkoztunk infarktusellátással, nyaki erek gyógyításával, tumort tápláló ér blokkolásával, felsorolni is sok, hogy mi mindennel. Egy hirdetésben találtam rá a lehetőségre, akkor kezdtem keresgélni, amikor az intenzív osztály már nem jelentett kihívást, nem adott új tudást, és kezdtem belefásulni. Ez az új szakterület nagyon megtetszett, ezért hiába nem volt tapasztalatom, tanulva az előzőekből, hogy ez nem számít, egyből írtam a hirdetést feladójának, hogy „helló, itt vagyok, jönnék”.

Fogadtak, és volt lehetőségem megnézni azt is, hogy mi ez a munka. Az asszisztensi feladat háromféle lehet. Az egyik amolyan adminisztratív, előkészítő munka, vezetni kell a műtéti naplót, a beteg körüli egyszerű teendőket kell ellátni. A másik már a műtőben van, gyógyszerek bekötése, újraélesztés, ha úgy adódik, a harmadik pedig a tiszta kéz, amelyik az orvos keze alá dolgozik. A műtéti folyamat közben az orvos és az asszisztencia súlyos ólomköpenyt visel, sokszor hosszú órákat kell állni a műtőasztal mellett, étlen-szomjan, anélkül, hogy akár toalettre ki tudna menni az ember. Nehéz fizikálisan, mentálisan, na meg óriási felelősség. Jó lesz nekem.

Miután megmutatták a lehetséges teendőket, megkérdezték, melyikhez lenne a leginkább kedvem. Az utóbbi kettőt választottam, és nem csak azért, mert nem tudok szépen írni. Ezek izgattak, ezekben láttam azt, hogy általuk megint fejlődhetek. Amikor azt mondták, rendben, jöhetek, felvesznek, volt bennem egy kis félsz, de sokkal inkább magabiztosság és erő. Azt éreztem, ha nem tudom, akkor is tudom, mert olyan nincs, hogy ne tudjam megtanulni.

Az elején naponta ötször cseréltem öltözéket, úgy vert a víz. Kis feladatokkal kezdtem, akkor kaptam nagyobbakat, amikor már jól mentek az egyszerűek. Egyre többször dobtak mély vízbe, és mindannyiszor helytálltam. Néhány hét alatt megtanultam azt, ami másoknak egy évbe telik.

Egy beavatkozást, legyen bármilyen hosszú, a beteg érdekében egy csapat csinál végig. Állsz a műtőasztal mellett akár öt órán át, anélkül hogy innál egy kortyot, vagy könnyítenél magadon, mégis csinálnod kell. Nehéz, kimerítő, szép, izgalmas. Imádtam. Még úgy is, hogy olykor imádkoztam, váltson már le valaki. De ezek az emberpróbáló helyzetek sem csillapítják azt a szenvedélyt, amit a hivatás iránt érzek. Az egészségügyisek nagy részében él ez az elhivatottság. A tudás birtokában lenni, fontos pillanatokban jól dönteni, segíteni, életet menteni, az emberi testet egyre jobban és jobban megismerni óriási kiváltság és nagyon nagy öröm.

Aztán jött a Covid. A feje tetejére állt minden. Ólomköpeny, védőfelszerelés, maszk, halálra izzadtuk magunkat. És küzdöttünk a totális káoszban az életekért. Olyan szürreális volt az egész, hogy olykor meg kellett állnom, és feltenni magamnak a kérdést: ez tényleg velünk történik? Normális vagyok?

Az oltás körüli mizéria tovább bonyolította a helyzetet. Az egészségügyiseknek kötelező volt az oltást beadatniuk. Abszolút ellentmondott ez a döntés annak, amit az iskolában tanultunk. Vírusos időszakban nem oltunk. Vizsgálat nélkül nem oltunk. Akár meg is halhat az ember, ha már fertőzött. Vagy lebénulhat. Akkor ki fog segíteni? Ki fog ápolni? Ki fog gondoskodni rólam? Minden olyan gyorsan történt, az embernek gondolkozni sem volt ideje. Bennem a szerintem teljesen jogos kérdések sorjáztak, és meg voltam zavarodva, hogy sokan kétely nélkül teszik, amit mondanak nekik.

Imádtam a hivatásomat, nem akartam a munkámat elveszíteni. De ér-e ennyit az egészségem? Mi lesz, ha én vagyok az a balszerencsés, aki már fertőzött, és ráoltanak? Valóban ez a jó döntés? Nem lázongtam, csak kapkodtam a fejem. Nem harcoltam és nem hangoskodtam, csupán próbáltam megérteni az egész helyzetet. Az egészségügyben dolgozni felelősség. És éppen ezt a felelősséget hiányoltam a döntésekből. Nem volt mit tenni, beoltattam magam. Egyszer, aztán még egyszer.

A harmadiknál azt mondtam, hogy nem, itt a vége. Amiből nem segít kettő, abból a harmadik sem fog. Az is zavart, hogy kiválasztanak egy csoportot, amelyiknek kötelezővé teszik az oltást, más meg anélkül is mehet egy lakberendezési multihoz vagy egy élelmiszerlánchoz dolgozni.

Egy órát beszélgettünk a főorvossal erről, elmondtam, hogy nem az oltással van a bajom, hiszen kettőt beadattam, hanem az összes többivel. Ő megértett, de kötötte az előírás, ki kellett rúgnia. Úgy tudom, azóta már a főorvos is Angliában dolgozik. Két hónappal azután, hogy elküldött, megszűnt az egészségügyisek oltási kötelezettsége. Amúgy sokan ki tudták játszani ezt az előírást. Akiket különböző gazdasági társaságokon keresztül tovább alkalmaztak, azokra nem vonatkozott az oltási kötelezettség, csak az állami alkalmazottakra.

Így dolgoztam vissza én is még két-három évig. Ennek a foglalkoztatási formának az volt az előnye, hogy én oszthattam be a munkaidőmet, viszont nem járt szabadság és betegállomány. Havi háromszáz órákat vállaltam, kétszázötvenig még bírtam, afölött már sok volt nekem is, de nyomtam, mert szerettem, és volt miért.

Verával tizenöt esztendeje már voltunk egy pár, körülbelül három évig. Akkor ő külföldre akart menni, én viszont nem éreztem magamban elég indíttatást ehhez. Írország volt az úti célja, én nem beszéltem a nyelvet, és azt hiszem, az is gond volt, hogy fiatal lévén nem becsültem meg eléggé a jót. Így hagytam elmenni.

Aztán 2019-ben, amikor munkaügyben a Gottsegen György Országos Kardiovaszkuláris Intézetbe igyekeztem, és áthaladtam az Orczy téren, Vera észrevett. Nem jött oda hozzám, később küldött egy SMS-t, megkérdezte, hogy jártam-e arra, láthatott-e engem.

Kiderült, hogy operálhatatlan daganatos betegséget diagnosztizáltak nála, éppen kórházban van, mert kapja a palliatív, vagyis állapotfenntartó kemót. Azonnal be akartam menni hozzá, hiszen az évek alatt rájöttem, hogy számomra ő az igazi, csak nem mertem felé lépéseket tenni, nem tudtam, hogy mi van vele. Kérte, hogy a kórházban ne látogassam meg, de ha hazamegy, akkor a lakásán szívesen fogad. Repültem hozzá. Életem szerelmének tartottam. Örültem, hogy megint felbukkant az életemben, és kapunk egy esélyt. Fogalmam sem lehetett arról, hogy valójában hogy van, és mit jelent ez az operálhatatlan daganatos betegség.

Amikor megpillantottam, annyi év után, megdöbbentem. Visszakaptam, és ezzel egy időben azt is éreztem, hogy nem veszíthetem el. Hittem abban rögtön az elejétől, hogy ketten együtt mindent meg tudunk oldani. Nem azért lett akkoriban vége, mert nem illettünk össze, hanem mert én még nem voltam érett erre a kapcsolatra. És talán ő sem. Vagy legalábbis nem úgy, ahogy most.

Két erős személyiség vagyunk, de tudunk úgy elhajolni, kimozogni bizonyos helyzetekből, hogy a másiknak jó legyen. Két fél vagyunk, együtt egy egész. Az újrakezdésnél sokat számított, hogy nem voltunk ismeretlenek egymásnak, hasonló a rezgésünk. Manapság úgy élünk, mint akik hetven éve házasok. Nincs egy hangos szó, egy vita se közöttünk. Könnyű együtt, szeretetteli és kényelmes. Persze van, amikor nem, de az nem miattunk van.

Verának patkóbéldaganata volt akkor, operálhatatlan. Palliatív kemoterápiás kezelést kapott abban a reményben, hogy talán egy fél év múlva lehet műteni. Addig sem aludtam sokat, attól fogva még kevesebbet. Elkezdtem utánaolvasni a rák ezen fajtájának. Kinek mi segít? Azok, akik túlélték, mit csináltak? Milyen kezelést kaptak? Milyen életvitelt folytattak? Mit ettek? Minden részletet fontosnak tartottam, hiszen a valódi gyógyuláshoz a test-szellem-lélek közös gyógyulására van szükség.

Vera még szellemgyógyászhoz is elment. Nem vagyok spirituális alkat, szkeptikus voltam, de bejelentkeztem én is. Döbbenetes, hogy milyen hatékony sok minden más mellett a düh lerakásában és a magad felé fordulásban, az önszeretet fejlesztésében. Kötelezően be kellene vezetni mindenkinek.

Én a táplálkozás területén indultam el, azt tanulmányoztam, hogy mivel lehet a leginkább hozzájárulni a sejtek optimális működtetéséhez, hogyan lehet megfelelő minőségű és mennyiségű tápanyaggal felélénkíteni a test öngyógyító képességét. A test az esetek többségében tudja a dolgát, de ehhez megfelelő üzemanyagra van szüksége.

A kemó és a növényi alapú táplálkozás megtette hatását. Azt mondták, hogy ez az állapotfenntartó kemó nem szokott ilyen erősen hatni, Veránál azonban olyan jelentős volt a változás, hogy operálhatóvá minősítették. 2020 áprilisában lett volna a műtét, de a Covid miatt csúszott, végül júniusban feküdt műtőasztalra, és egy hétórás, sokszerv-eltávolító műtéten megszabadult a két férfiökölnyi patkóbéldaganattól, a patkóbél egy részétől, a lépétől, a bal mellékveséjétől, a hasnyálmirigy kétharmadától, egy jelentős bélszakasztól, harminc nyirokcsomótól és ezek függelékeitől. Mindent vittek szövettanra, Vera gyógyulási státusza elindult, tíz nappal a műtét után kijöhetett a kórházból, három hétig még el kellett viselnie egy dréncsövet, amelyen át tisztult a sebe. Túl volt azon a műtéten, amely háromnegyed évvel korábban még elképzelhetetlen volt.

Vera otthon pihent, én, amíg lehetett, vele voltam, aztán amikor jobban lett, eljártam dolgozni. Németet tanult, mert terveztük, hogy külföldre költözünk, és elvégzett egy gombásztanfolyamot, ugyanis az étrendjében fontos szerepük van a gombáknak, rengeteg hasznos tápanyagot nyerünk belőlük.

A szövettani eredmények negatívak lettek, de a biztonság kedvéért még két kemót kapott, negyedévente kontrollra mentünk, és tudtuk, hogy a későbbiekben érik egy újabb műtét. A hasnyálmirigy mellett lévő patkóbélszakasz időzített bomba, a maradéktól is meg kell szabadulni. Vera még nagyon gyenge volt, de nem csak emiatt halogattuk a műtétet. Az orvos felvázolta előttünk, amit azért mi is tudtunk, hogy a teljes hasnyálmirigy-eltávolítás óriási életminőség-romlással jár, erre fel kell készülni.

Én ennél is jobban féltem attól, hogy átláttam, a magyar egészségügyben egy ekkora műtétnek nem szabad nekivágni. Annyi alkalom lenne meghalni, annyira sérülékeny a beteg egy ekkora beavatkozás közben és utána, hogy nem szabad vállalni a kockázatot, ezért kezdtünk külföldben gondolkozni. Rengeteget voltam bent Veránál a kórházban, sok mindent láttam, felelőtlenséget, hanyagságot, ez is abba az irányba terelt minket, hogy más országban kellene folytatni a kezelését.

De hol? Keresnünk kell egy helyet. A maradék patkóbél magas kockázatú veszélyforrás volt, bármikor újra felébredhet a rossz irányú folyamat, meg kell előzni. Nincs idő várni, lépni kell. Elkezdtük hát az országokat kategorizálni. A német nyelvet a nulláról megtanulni sok idő lett volna, ezért olyan országot néztünk, ahol lehet az angollal is boldogulni. A főbb szempontunk persze az volt, hogy milyen minőségű az egészségügy.

Hollandia a világon a hatodik helyen áll az országok listáján az egészségügyi szolgáltatásokban, mindenki beszél angolul, ráadásul Vera egyik barátnője ott él. A döntés megszületett, már csak az volt a kérdés, hogyan vágjunk neki. Ez a hollandiai barátnő nem csak az országgal kapcsolatos tudnivalókról adott felvilágosítást. Amikor már tudta, hogy kimennénk, szólt, hogy van egy álláslehetőség, raktárba keresnek készletgazdálkodót, Verának pont jó lenne. Részt vett egy telefonos interjún, megfelelt, felgyorsult minden. Olyannyira, hogy aznapra, amikor kiutaztunk, 2023. január harmincadikára, még be voltam osztva dolgozni. Szólnom kellett, hogy bocs, már nem tudom vállalni a műszakot, mert Hollandiába költözünk.

Úgy volt, hogy nekem is lesz munkám egyből, végül nem jött össze, az első két hónapban Vera tartott el. Talán nem is volt baj, hogy kifújtam magam egy kicsit, borzasztóan nehéz időszakon voltam túl a Vera feletti aggodalom mellett ezekkel a havi háromszáz órás őrületekkel.

Készletfelelősként kezdett a raktárban, ez amolyan problémamegoldó munkakör, agyi tevékenység. Neki az jól megy, mert nagyon okos, és kiegyensúlyozott állapotban volt, tudott dolgozni. Két hónap elteltével, mivel a raktárban a fizikai részlegen elég nagy a fluktuáció, fennakadások voltak a cégnél, ezért villámgyorsan kellett munkaerő. Packer, vagyis pakoló lettem a raktárban, ezt a brutálisan kemény munkakört sokan három-négy nap után feladják, és az elszántak sem csinálják hat hónapnál tovább. Én egy évig bírtam. Kitartottam, mert szükségem volt a munkára, hiszen tudtuk, hogy Verát előbb-utóbbi műteni kell, fontos, hogy kint maradjunk, gyökeret verjünk, ezekhez pedig a munkán át vezetett az út, legyen az a munka bármilyen embertelen.

Ebben a raktárban vízpumpákat kellett pakolni, egytől huszonnégy kilósokig, a munkások ezt az úgynevezett békával végzik, ez az a tologatós kiskocsi, amit az élelmiszerboltokban is lehet látni, az árufeltöltők ezzel tolják a raklapot a polchoz. Csakhogy az én raklapomon nem tej meg sajt volt, hanem ezek a vízpumpák, olykor öt-hatszáz kilónyi. És volt nap, amikor több tucat raklapnyi árut mozgattam meg. Ki lehet számolni, hogy az hány tonna, belegondolni is brutális. Férfiakat megszégyenítő erővel és elszántsággal dolgoztam. Sokszor megszívattak, nő létemre én kaptam a legnehezebb fizikai munkát, azokat a termékeket is rám sózták, amelyeket kézzel kellett fóliázni is, meg azokat is, amelyeket kézzel kellett mozgatni, ez azért nem a széplelkűek világa. Belül kurvaanyáztam, amúgy felvettem a pókerarcot, és arra gondoltam, hogy engem pedig nem fogtok kicsinálni. De alapvetően szerettem, mert tudtam, hogy teszek magunkért. Iszonyú jó edzés is volt, olyan bicepszem lett, hogy csak na, meg a küzdelmem formát öltött. Nem kellett otthon ülnöm tehetetlenül, hanem mentem, csináltam, güriztem, minden nehézsége ellenére szép volt az egész.

Óriási előrelépést jelentett, hogy a sok panasz miatt beszereztek elektromos békákat, a nagy pakkokat már ezekkel szállítottuk raktáron belül. Aztán targoncára kerültem, a huszonnégy kiló feletti pumpákat már a targoncával emelik ki a polcról, teszik fel a raklapra és szállítják a raktáron belül, egy ilyen pumpa súlya a nyolcvan kilót is elérheti. Olykor még mindig békázom, de főként a targoncán ülök, amolyan jolly joker, mindenhol bevethető munkaerő vagyok. A targoncával könnyebb, ott viszont az a baj, hogy ez oldalirányban mozgó gép, vagyis végig oldalra fordított fejjel kell ülnöm, egy idő után már piszkosul elgémberedek.

Órára fizetnek, nem teljesítményre, de én ledarálom a munkát, otthon akarok lenni Verával, nekem ő a legfontosabb. Szó van róla, hogy teljesítményalapú lesz a fizetés, mert értelemszerűen van abból konfliktus, hogy sokan munkaidőben trécselnek, kávézgatnak, dohányoznak, én meg hajtok, mint egy őrült, nem feltétlenül buzgalomból, hanem hogy minél előbb hazamehessek. Ugyanis van egy napi teljesítményterv, látom, hogy mi van még hátra ebben a műszakban a teljes csapatnak. Ha az én részemmel megvagyok, esetleg túl is teljesítem, és a csapat is jól haladt, el tudok kéredzkedni előbb. Ha nem sokkal a műszak vége előtt fejezem be a munkát, akkor kifizetik az órabéremet, ha jóval előbb, akkor ki lehet venni szabadságot a hiányzó időszakra, vagy vissza lehet fizetni a bér egy részét. Azok, akik olyan hozzáállással dolgoznak, mint én, ugyanúgy a teljesítményalapú fizetés mellett érvelnek, meglátjuk, hogyan alakul.

Az első hónapokban az volt a cél, hogy kapjak a cégtől szerződést, ne a munkaközvetítőn keresztül alkalmazzanak. A célt elértük, bedolgoztam magam annyira, és ez biztonságot jelent nekünk.

Ahogy részei lettünk a holland egészségügyi rendszernek, utánajártunk a kezelésnek, a műtétnek. Kaptunk tolmácsot, nehogy legyen bármilyen félreértés, végig nagyon korrektül zajlott az egyeztetési folyamat, biztonságban érezhettünk magunkat.

A patkóbélszakaszon, amely még bent maradt, polipok ültek, és félő volt, hogy elkezdenek a maradék hasnyálmirigy felé növekedni, elrákosodnak, és akkor a hasnyálmirigynek annyi. Két lehetőség közül kellett választani. Az egyik: mindent kikapnak, a patkóbél és a hasnyálmirigy még meglévő részeit, de akkor az egyes típusú cukorbetegséggel kell együtt élni. Vagy bent hagyják a hasnyálmirigy maradékát, de ha a patkóbél szövettana pozitív, akkor Verának újra kemót kellett volna kapnia, és szükség lett volna megint egy műtétre, hogy kivegyék a hasnyálmirigyet, az első műtét után azonban a friss seb miatt várni kellett volna az újabb operációval, vagyis pozitív szövettan esetén ezzel a megoldással sok időt veszítettünk volna.

Nyert tehát az első lehetőség, 2024. május végén Verát megoperálták, kivették a maradék patkóbelét és a hasnyálmirigy még meglévő részét. Ez viszont azt jelentette, hogy az inzulintermelése megszűnt, egyes típusú diabéteszesként kellett folytatnia az életét.

Hosszú távú ápolási szabadságra mentem, hat hétig vele lehettem, gondozhattam. Nem kellett a munkámra figyelnem, a beosztással vacakolnom, csak az volt a fontos, hogy Vera minden figyelmet és szakmai segítséget megkapjon, és problémamentesen tudjon gyógyulni. Nem is a pénz miatt fontos ez a lehetőség, sokkal inkább lelkileg. A szociális háló oldaláról sem drágább, ha egy családtag van otthon a beteggel, mint ha kórházban vagy rehabilitációs intézetben kellene elhelyezni. Itt támogatja a rendszer az effajta, családon belüli ápolási lehetőséget, lehet kérni szakszemélyzetet is, de mi megoldottuk magunk. A munkahelyen sem néznek rád rossz szemmel, ez lehetőség, ami jár neked, és az egész társadalom tudja, hogy fontos dolgot csinálsz, nem szúrsz ki senkivel.

Végig ügyeltünk arra, hogy mindenkit korrektül, időben tájékoztassunk. Gördülékenyen ment minden, Vera a kórházban kifogástalan ellátást kapott, én pedig otthon folytattam a gondozását. Közben a szövettani vizsgálat eredménye is megjött: negatív. Ennek ellenére sem gondolta azt az orvos, hogy felesleges volt a műtét, muszáj volt megcsinálni, mert az, ami Verában burjánzott, időzített bomba volt, meg kellett előzni, hogy felrobbanjon, vagyis a rákos folyamatok beinduljanak, és elárasszanak odabent mindent.

A műtét ötórás volt, hét napot töltött utána kórházban. Végig bent voltam vele – csak éjjel mentem haza –, elláttam, gondoztam, az ápolókra csak a szakmai teendők maradtak. Ott hozzátartozó voltam, és nem szakszemélyzet, eszerint is viselkedtem. A többi családnál ugyanezt láttuk, volt bent családtag, segített, sok olyan egyszerű dolgot megcsinált, amivel levett bizonyos terheket az ápolók válláról, rájuk csak az ellátás szakszerű része maradt. Ez így jó és logikus, szemben a hazai rendszerrel, amelyben egy család belerokkan a nagybeteg ápolásába, mert az ápolási díj megalázóan alacsony, rámegy a megélhetésük, a nyugalmuk, mindenük.

Abban is rugalmas volt a holland egészségügyi rendszer, hogy nem akartak meggyőzni minket arról, hogy Verának vissza kell állnia a hagyományos étkezésre. Mi növényi alapú étkezést követünk, tudatosan, határozottan kitartunk emellett. Otthon folyton nyomást gyakoroltak ránk, hogy legalább tejterméket kellene ennie. Gyakran kaptam meg a bélyeget, hogy szektás hülye vagyok, de én erre azt tudom mondani, hogy sok olyan gyógyulás mellett bábáskodtam, mint amilyen Veráé, és ezek a gyógyulások nem véletlenek, mi hiszünk abban, hogy megfelelő táplálkozással meg lehet támogatni a gyógyítási protokollt.

Nem mondom azt, hogy el kell utasítani a kemót vagy a műtétet, ha ezt mondanám, akkor lennék szektás. Én csak azt mondom, mert ebben hiszek, hogy az élni akarásnak van kódoltsága, a testnek van egy optimális működése, és a hitnek van ereje. Hiba ezt nem kerek egészként tekinteni, a hagyományos orvoslás sok esetben csak tünetekben gondolkozik, és a gyógyítás nem más, mint a probléma felületes kezelése, de az okokat nem mindig tárják fel, és ha felszámolják is a problémát látszólag, a páciens ugyanazzal az életmóddal, ami a betegséghez vezetett, ugyanazt idézi elő újra. Mi pedig ezt nem szeretnénk. Azért nézek Verára egy olyan teremtményként, aki Isten képmása – nem vagyok vallásos, félreértés ne essék –, mert ő nemcsak test, hanem szellem és lélek is, mindegyikkel kell foglalkozni, és a testtel sem csak a kemó meg a műtét szintjén, hanem megfelelő táplálkozással egyensúlyba hozni, erősíteni, önmagát gyógyítani, a műtéti veszteségekből a lehető legharmonikusabban visszaépülni.

Az egészségügyből bizonyos szempontból ezért is van elegem. A tudás rendelkezésre áll, csak valahogy elfelejtődik. A segédápoló-iskola egyik első tanóráján hangzott el, hogy a vírusok úgy nyernek teret, hogy a DNS-üket a mi sejtjeinkbe fecskendezik. A bennünk lévő kórokozók rengeteg betegséget idéznek elő, de a megelőzés és az egyensúlyban tartás nem hangsúlyos a jelenlegi orvoslásban, csak akkor kapkodnak, amikor már megvan a baj. És akkor sem a maga összetettségében kezelik a betegséget, ahogy igazán hatékony lenne, hanem az egészhez képest lokalizáltan, elszigetelten.

Vera, amióta együtt vagyunk, naponta fogyaszt gyógyteát, gyógynövényeket, gyógygombákat, a mikrobiomok jelentőségére nagyon odafigyelünk, nem feledjük azt a tudást, amit az öreganyáink összegyűjtöttek a természet gyógyító ajándékairól. Tudom, hogy azokat az időket nem lehet a maiakkal összehasonlítani, és azt is tudom, hogy akkor rövidebb ideig éltek az emberek, én csak arra hívom fel a figyelmet, hogy a mai eredmények mellett a régi tudást is meg kell őrizni, és ami épít, ami örök érvényű, azt használni kellene.

Ami az étkezés alapszabályait illeti, azt látom, hogy állandóan változnak a trendek, néha ettől, néha attól óvnak az aktuális szakértők. Teljesen normális, hogy egy átlagember, akinek nincsenek megfelelő alapismeretei, elvész az egymásnak ellentmondó irányzatok között. Mi növényi alapú táplálkozást folytatunk ugyan, de úgy véljük, hogy vannak esetek, amikor a hús sem elvetendő. Ha nagyon röviden össze kellene foglalnom, hogy a változást mivel lenne érdemes kezdeni, és mik azok az alapvetőségek, amelyeket be kellene tartani, akkor azt mondanám, hogy az ultrafeldolgozott élelmiszerek, a sajtolt olajok és a glutén kiiktatásával már rengeteget tehetünk magunkért.

Érdemes vásárlás közben a nyers élelmiszerek színére ügyelni, minél több színeset enni, zöldséget, gyümölcsöt, a színek az antioxidánsokat jelzik. Szakítani kellene a zsemle-felvágott szemlélettel, a színekkel megrakott tányér – piros, zöld, kék, lila, sárga étkeket rá! – garantáltan egészséges menüt fog tartalmazni.

Tévedés, hogy növényi étrend mellett nem lehet fizikai munkát végezni, nekem is sikerül, a világ egyik legerősebb embere, Patrik Baboumian, aki számos világrekordot állított fel, szintén növényi étrendet követ. Egy picit el kell térni a megszokottól, nemcsak az étkezésben, hanem a mindennapi kis mérgezéseinkben is, érdemes ügyelni a tisztítószerekre és kozmetikumokra, ezek többsége is rengeteg káros anyagot tartalmaz. Mi természetes tisztítószereket használunk, illetve a hagyományos módszereket is alkalmazzuk, a háztartásunkban takarítási céllal is megtalálható a szódabikarbóna, a citromsav és az ecet.

Az a közvélekedés, hogy ami egészséges, az drága. Valóban jellemző, hogy az egészségkárosító termékek olcsóbbak, de hosszú távon, ha belegondolunk, hogy mennyibe kerül betegnek lenni – előfordul, hogy az életével fizet az ember –, akkor lehet, hogy megéri az effajta részletekre is odafigyelni. A szemléletváltás azonban nem csak ebben a tekintetben fontos. Azt látom, hogy sokan, ha megkapják a diagnózist, egyből temetik magukat, írják a végrendeletet, és képtelenek felébreszteni magukban a gyógyulás iránti hitet. Tudati szinten lezárják a lehetőségét, úgy pedig nehéz. Vera édesanyja is ilyen volt. Hiába látta, hogy a lánya hogyan gyógyult meg, hiába igyekeztünk felnyitni a szemét, bátorítani, ösztönözni, nem volt nyitott semmire, fél év alatt elvitte ugyanaz a típusú rák, mint amiből Vera teljesen felépült.

A rák krónikus betegség, sok év alatt alakul ki, egyévnyi feljavított táplálkozás után beindul a szervezet öngyógyító mechanizmusa, és a terápiával kiegészítve nagyon jó hatásfokkal működik. Sosem mondom senkinek, hogy ne kérje a kezelést, mert az is kell, de nagyon fontos az is, hogy mit teszünk mellé. Amikor Vera eredményeit meglátták az orvosok – ez még otthon volt –, megdöbbentek, és csak annyit mondtak, hogy nem tudjuk, mit csinálnak maguk, de legyen az bármi, folytassák. És mi folytattuk. Az egyik orvos meg is kérdezte: dobott Szent Péternek valami pénzt, vagy hogyan csinálta?

Manapság van egy új feladatunk. Vera egyes típusú cukorbetegséggel él, inzulint kap, és az étkezésre különösen oda kell figyelnünk. Mindig eljutunk egy bizonyos szintre, aztán amikor már azt hisszük, hogy mindent tudunk, történik valami, és újra meg kell tanulnunk az új ismereteket. Haladunk, fejlődünk, ügyesedünk. A dolog nyilván azért ilyen összetett, mert Verának nem csak diabétesze van, a sokszerv-eltávolító műtét során sok mást is elveszített, és az egyensúly kialakításakor rengeteg szempontot kell figyelembe venni. Két alkalommal volt már egy bélelzáródásnak hitt állapota, mindkétszer kórházban kötött ki éjjel, és kiderült, hogy nem bélelzáródás volt, hanem sejtműködési zavar, az okot azonban nem tudják.

Vera most a reintegrációs programban van, annyit vállal munkában, amennyit tud, de ha bármikor új közegbe megy, fertőzésveszélynek van kitéve, nem kizárt, hogy valami ilyesmi áll a háttérben. A diabétesz gyengíti az immunrendszert, vagyis ha egy új, a szervezet számára ismeretlen kórokozó kerül a képbe, arra az immunrendszer reagálhat így. Mindenesetre figyelnünk kell a kezdődő tüneteket. Azt már észrevettük, hogy ez előtt az állapot előtt többet iszik, és az arcbőre kezd kirügyezni. Az orvos azt mondta, ha újra észleljük ezeket, még a bélleállás előtt menjünk el vizsgálatra, hátha azok a laboreredmények segítenek megfejteni a rejtélyt.

Pontos protokoll van arra, hogy sürgősségi probléma esetében mit kell tennünk, a háziorvos, az ügyelet és egy orvosi team együtt dolgozik. Minden adat elérhető a világhálón, a Verát ellátó sürgősségi orvosnak muszáj tudnia, hogy az ő testében mi helyezkedik el, hiszen a műtétek, amelyeken Vera átesett, sok változást okoztak. Minden gördülékenyen működik, mindkétszer jó ellátást kapott, és hosszú távon is a megoldás felé megyünk. Példaértékű a holland egészségügy, nem tudom, benne dolgozni milyen, mi páciensként, illetve családtagként maximálisan elégedettek vagyunk.

A reintegrációt az üzemorvos kontrollálja, gyakran még ő fogja vissza Verát, hogy nem kell visszasietni dolgozni. Persze Vera is tudja, hogy a visszatérést nem szabad sürgetni, mindent a maga idejében, hiszen sok fronton vannak feladataink – műtétek, rák utáni felépülés, diabétesz és a bélstopokat követő regeneráció.

Nem csak az üzemorvos ilyen figyelmes, az egész rendszerre jellemző, hogy az orvosok rendkívül odaadók. Gyakran nem is tudod, melyikük az orvos és melyikük az ápoló, annyira kedvesek és segítőkészek mindannyian, sőt már-már alázatosak. Azt hiszem, velük kapcsolatban ezt a kifejezést sem túlzás használni.

A holland egészségügyben első a beteg, második a családtag, és csak utána jönnek az egészségügyi dolgozók, ezért volt az, hogy Vera műtétje után éjjelente haza mertem menni, a magyarországi műtétje után nem tudtam volna ilyen nyugodt szívvel magára hagyni. Nyilván itt is halnak meg emberek, nem akarok elfogult lenni és azt mondani, hogy itt soha senki nem hibázik, de olyan egyértelmű és olyan magas szintű protokoll van, hogy az hihetetlen.

Azt, hogy a jövőnk hogyan alakul itt, még nem tudjuk. Én még egy évig nyomom a tesiórát a raktárban, az biztos, utána tervezem, hogy elmegyek munkanélkülire, és ráfekszem a nyelvtanulásra, nem lenne rossz egyszer majd a hivatásomban elhelyezkedni.

Nyelvekben elég gyenge vagyok, valahogy azért megértetem magam, a munkahelyemen szokták is mondogatni, hogy Alex tulajdonképpen mindenkivel elbeszélget, de senki sem érti, hogyan csinálja. Hát amolyan kézzel-lábbal, mutogatással és erős szándékkal, hogy megértessem magam. A minap is begyulladt a szemem, Vera nem volt itthon, nekem kellett telefonon időpontot kérnem az orvoshoz, és megoldottam, vagyis nem reménytelen ez sem, azt hiszem.

Gátakat rombolunk le, folyamatosan. Mindenki a maga szintjén és a maga gátjait. Vera a boltban nem hajlandó fordítani, amikor együtt vásárolunk, nekem kell megoldanom mindent, ez is egy feladat. Nyilván nem jó érzés, hogy ebben bukdácsolok, tulajdonképpen nagyrészt ezért nem tartottam vele tizenöt éve Írországba, amit ma már bánok. Persze lehet, hogy akkor minden máshogy alakul.

Vera él, jól van, egyre stabilabb. Valójában már haza is mehetnénk, mert amiért jöttünk, azt elvégeztük. De nem tervezzük a hazaköltözést. Ez az ország befogadott, Vera szuper ellátást kapott, maradhatunk. És megpróbáljuk felvenni az itteni ritmust, igyekszünk kialakítani egy jó és élhető életet, sportolunk, gyógyhatású gombákat keresünk, sétálunk, úszunk, utazunk. Boldogok vagyunk.

2
A DÁN RENDSZER BIZALMI, A MAGYAR FEUDÁLIS

Hangyál Attila 1966-ban született. Szegeden nőtt fel, fiatal felnőttként Pécsre költözött, itt kezdődött a televíziós karrierje 1994-ben. Három évvel később került Budapestre, az RTL Klubhoz. Pályája a magyar sajtó és közélet változásaival párhuzamosan futott. Operatőri, vágói tudását sokrétűen kamatoztatta. Két, immár felnőtt gyerek édesapja. Egy ideig élt Londonban, de a magánélete miatt hazatért. Jelenleg Dániában dolgozik, egy gyógyíthatatlan beteg fiatalember ápolója. Szabadidejében rajzol, fest, fotózik, egy sajátos technikát dolgozott ki, amelyben a fotót és a festészetet ötvözi. Szeret is Dániában élni, meg nem is. Nem az várta odakint, amire számított. Azt mondja, a külföldi létre nem lehet felkészülni.

Elhasználódtam az évek alatt, talán azért is, mert a magyar média fokozottan hozta azt, amit a közélet is.

A helyemet kerestem egy olyan világban, ami nem teljesen úgy működött, ahogyan otthon vagy az iskolában tanították. A való életben az önmagában még nagyon kevés, hogy jól csinálod a dolgaidat. A társas kapcsolódások és a valóság ismerete sokat tud segíteni. Ha arra az ideális világra támaszkodunk, amit a szüleink vagy a tanáraink tanítottak meg nekünk, akkor nem fogunk messzire jutni otthonról. Én nagyon sokára értettem meg, hogy a világot nem fennkölt eszmék, hanem egyszerű, vulgáris érdekek vezérlik. Miután megértettem, azután is hosszú idő volt, mire használni tudtam, persze ha a jelenlegi helyzetemet nézem, akkor még van mit tanulnom. Az operatőri szakmát Pécsett kezdtem, egy elképesztően normális, jó színvonalú televízióban. Ebből a biztonságos buborékból kerültem 1998 tavaszán Budapestre. Röviden szólva: sokkoló volt.

Azt hiszem, a legfontosabb az lett volna, hogy felismerjem, hogy a televíziókba, jelesül az RTL Klubba, nem a hozzám hasonló alkotó emberek kellettek. Ez tulajdonképpen egy gyár, amely gördülékenyen akar tartalmakat előállítani, erre kitaláltak egy sémát, és azt ismételgetik unos-untalan. A