Helen Brooks

Afrika csillaga

Jane Porter

Esküvő a Níluson

Liz Fielding

Afrikai esküvő

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Helen Brooks, 1994 – Vinton Kiadó Kft., 2022

Eredeti címe: Dark Oasis (Harlequin Mills & Boon Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2010)

Magyarra fordította: Harcsa Henrietta

© Jane Porter, 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2022

Eredeti címe: King of the Desert, Captive Bride (Harlequin Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2010)

Magyarra fordította: Bosnyák Edit

© Liz Fielding, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2022

Eredeti címe: A Wedding at Leopard Tree Lodge (Harlequin Mills & Boon Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2010)

Magyarra fordította: Kis Z. Margit

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA LEGSZEBB TÖRTÉNETEI 35. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-496-4

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiadó.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Helen Brooks

Afrika csillaga

1. FEJEZET

– Hogy hol vagy? – kérdezte Emma a telefonvonal túlsó végén, elcsukló hangon. – Mondd, nem tudtál volna legalább nekem szólni? Se szó, se beszéd felszívódtál, és még a telefonodat is kikapcsoltad. David már majd beleőrült az aggodalomba. Nincs semmi bajod, ugye?

– Jól vagyok. – Kit az érmés telefon kagylóját markolva vett egy mély lélegzetet. Már David nevének puszta említésére is elszorult a torka. – Köztünk mindennek vége. Nem mondta el neked?

– Dehogynem! És nagyon örültem neki, elhiheted – csattant fel a barátnője. – Hogy is mondják? Kutyából nem lesz szalonna. Sajnos az én drágalátos bátyám mindig is ilyen volt. De hogy még Virginiával is képes kikezdeni… Éppen vele! Az a nő mindig olyan ártatlannak tűnt, de én mondom neked…

– Emma… – A lány egy pillanatra lehunyta a szemét, és megpróbálta megőrizni a higgadtságát. – Semmi kedvem erről beszélni. Vége! És ha a lakbér miatt aggódnál, már át is utaltam a rám eső részt, rögtön azután, hogy…

– Azonnal fejezd be! Mintha a pénz most bármit is számítana – vágott a szavába Emma. – Inkább ígérd meg nekem, hogy nem készülsz semmi ostobaságra!

– Semmi pánik! Másra sem vágyom, csak hogy nagyokat napozhassak, és egy kicsit átgondolhassam az életemet. Ígérem, hogy körülbelül egy hét múlva ismét felhívlak.

Amikor visszatette a helyére a kagylót, Kit szíve vadul dobogott, és a keze is reszketett. Szinte önkívületben ment a hotel előcsarnokában álló fotelhez, és erőtlenül belerogyott. A rövid telefonbeszélgetés olyan képeket vetített lelki szemei elé, amelyeket a legszívesebben elfelejtett volna: David és Virginia összefonódó testét látta…

Először csak döbbenten meredt a két alakra az ágyban, majd felsikoltott és kiszaladt. David, mint akit pók csípett meg, azonnal utánarohant.

– A pokolba is! Legalább hallgass meg! – csattant fel, idegesen rángatva a fürdőköpenye övét.

– Nincs értelme, David – felelte gépiesen Kit. Közben maga is elcsodálkozott, hogyan képes egyáltalán még talpon maradni. Anélkül, hogy akár egyetlen szót is szólt volna, lehúzta eljegyzési gyűrűjét az ujjáról, és David lába elé hajította.

– Mit jelentsen ez? Ne butáskodj! – fortyant fel a férfi, miközben arcszíne lassan vörösre váltott. – Azt hiszed, számít nekem bármit is ez a nő? Jaj, édesem! Hiszen minden férfi ezt csinálja… A kínálkozó alkalmat kár lenne elszalasztani…

Kitnek elállt a szava. Hiszen már csak négy hónap volt hátra az esküvőjükig! Annyira elborzasztották a történtek, hogy legszívesebben elmenekült volna, de David keményen szorította.

– Össze akartunk házasodni, vagy már elfelejtetted? És a mi kis fészkünk? Már a bútorokat is megvettük…

– Felőlem azt csinálsz velük, amit akarsz! – vetette oda Kit, és kitépte magát a kezéből. Már csak egyetlen dologra tudott gondolni: a menekülésre. Szerencsére olyan magas sarkú cipőt vett fel, hogy a mezítlábas Davidével épp egy magasságban volt a szeme. Erejéből még arra is futotta, hogy kissé lenéző mosolyt erőltessen az arcára. – Akkor sem lennék a feleséged, ha te lennél az egyetlen férfi a földön. – Ezzel sarkon fordult, és felvetett fejjel az ajtó felé indult.

David még utánakiáltott valamit, ami feltehetően nem lehetett valami hízelgő, de ő egyszerűen elengedte a füle mellett…

Kit felsóhajtott, és kihúzta magát. Felejtsd már el végre! – figyelmeztette magát. – Hiszen éppen ezért jöttél el erre az útra. Különben is, mintha már egy örökkévalóság telt volna el azóta, hogy az első járattal Londonból Casablancába utazott. Alig négyórás út után hirtelen egy elbűvölően idegen világban találta magát, amely csak arra várt, hogy felfedezze.

Elszántan kilépett a szállodából, és egyenesen a híres tengerparti sétány, a Corniche felé vette az irányt. A légkondicionált épület után a marokkói hőség szinte mellbe vágta. Tekintetével bérelt kocsiját kereste, amelyet a szálloda egyik alkalmazottjára bízott. Szerencsére nem kellett sokáig keresgélnie, mert a ragyogóan tisztára súrolt, tűzpiros kocsi éles ellentétet alkotott a hófehérre meszelt falú házakkal, amelyeknek az észak-afrikai kikötőváros a nevét is köszönhette. Casa blanca – fehér ház.

Kit általában nem tartozott azok közé, akik sok időt vesztegetnek városnézésre. Ez persze korántsem jelentette, hogy ne lett volna jó szeme a színekhez és díszítőelemekhez. Éppen ellenkezőleg. Pontosan tizennyolc hónappal ezelőtt Emmával és Daviddel nyitottak egy kis üzletet, ahol divatos lakberendezési kiegészítőket árultak.

David… Az ügyvédek majd biztosan találnak valamilyen megoldást a közös üzleti ügyek rendezésére. Kit elszánta magát arra, hogy agyának leghátsó zugába száműzi szomorú gondolatait. Az emberektől nyüzsgő Corniche sétány tele volt kávézókkal és szórakozóhelyekkel. Ezt elhagyva a lány rákanyarodott a dél felé vezető tengerparti útra, és alig néhány percnyi utazás után egy hosszan elnyúló sziklaormon hatalmas védőfalat fedezett fel, amelyet tornyok és bástyák védtek, lőrések szabdaltak. Ettől aztán felderült. A délibábként az ég és víz között lebegő Essaouira kalózvár látványa miatt megérte elindulni erre a hosszú kirándulásra.

Kit hamarosan már gyalog kóborolt az óváros, a medina sikátoraiban. Megszámlálhatatlanul sok ember kavargott körülötte. Színpompás köntöseikbe bele-belekapott a hirtelen feltámadt forró sivatagi szél. A levegőt megtöltötte a sülő szardínia és királyrák illata, valahol a távolban afrikai dobok hangja hallatszott. A napsütötte utcák után egy árnyékos sikátor felé vette az irányt. Az első pillanatban semmit sem látott. Idő kellett, amíg a vakító fény után a szeme hozzászokott a sötétséghez. Hirtelen lépéseket hallott a háta mögül. Végigfutott rajta a hideg. A lépések egyre közeledtek. Megfordult a fejében, hogy jobb lenne mielőbb visszamennie a főutcára, amikor erős ütés érte a fején. Megtántorodott, de még érezte a beléhasító fájdalmat, és azt, hogy valaki letépi a válláról a táskáját, majd hirtelen minden elsötétült előtte.

Amikor magához tért, az első, ami eljutott a tudatáig, a fájdalom volt. Mintha egy légkalapács zakatolna a koponyájában. A karját és a lábát ólomsúlyúnak érezte. Aztán nagyon távolról különféle egyéb zajok is kezdtek beszivárogni a tudatába.

– Halló, hall engem? Kérem, próbálja meg kinyitni a szemét! – csendült fel mellette egy idegen férfihang, majd hűvös kezet érzett a homlokán.

Lassan kinyitotta a szemét, majd azonnal be is csukta, mert bántotta az éles fény.

– Ne féljen! Minden rendben lesz – folytatta a hang, és Kit érezte, hogy két erős kar a magasba emeli, és valahová viszi. Megpróbálta kinyitni a szemét, de a szemhéját elviselhetetlenül nehéznek érezte. Annyira jó volt egyszerűen csak elengedni magát, és belesüppedni az eszméletlenség jótékony sötétjébe…

– Hé, nehogy megint elaludjon!

– M… mi? – dadogta kábán, de azért megpróbálta kinyitni a szemét. Először csak két alig kivehető sötét foltot látott maga fölött. Azonban szép lassan kibontakozott előtte egy férfi sötét szeme, amely érdeklődve méregette.

– Nahát, ki gondolta volna? Mégiscsak ki tudja nyitni a szemét.

Kit ismét pislogott. Megmentőjének mély, férfias hangja volt, és kissé franciás akcentussal beszélt angolul.

– Figyeljen rám! Próbálja megőrizni a nyugalmát! Aztán összpontosítson az arcomra egészen addig, amíg alább nem hagy a szédülés – utasította a férfi gyengéden, de meglehetősen határozottan. – Rendben?

Kit csak némán bólintott. Lassanként teljesen kitisztult a látása, de most meg a hangja hagyta cserben. Micsoda férfi! – ámuldozott magában, miközben szófogadóan az idegen arcára nézett.

A férfinak sötétbarna haja volt, amely a hossza miatt valahogy vadnak és szertelennek mutatta tulajdonosát, és kemény metszésű arca, amelyet egyenes orr, széles járomcsont és erőteljes áll tett még markánsabbá. A szája érzéki volt, vonásai ugyanakkor határozottságról tanúskodtak. Kit azon merengett, vajon valóban a férfi szemében ragyogó aranyló pontok miatt nem képes-e egyetlen értelmes gondolatra sem.

Bár meglehetősen nehezére esett, megpróbálta összeszedni magát. Semmit sem értett. Ki lehet ez a férfi? Hol van egyáltalán? És miért érzi magát ilyen borzalmasan?

– Kérem… – Megpróbált felülni, de ettől fekete foltok kezdtek táncolni a szeme előtt. Erre megadóan visszasüppedt a párnák közé.

– Óvatosan, ma belle. Ne kapkodja el! Jobb, ha még nem kel fel. Elég erős ütést kapott a fejére.

– Micsoda? – nyögött fel Kit. A feje zúgott, és érezte, hogy mindjárt könnybe lábad a szeme.

– Minden rendben, aggodalomra semmi ok. Még a végén megint rosszul lesz. – Az idegen elgondolkozva ráncolta a homlokát, majd egy nedves kendőt nyomott Kit kezébe. – Itt van, ezzel hűsítheti egy kicsit a homlokát. Aztán szépen elárulhatná nekem, hogy hívják, és melyik szállodát értesítsem. Hiszen turistaként tartózkodik az országban, nemde?

– Turistaként…? – A lány úgy érezte, mintha a nyelve megdagadt volna. – Én… n… nem tudom…

Turista? Már az ébredése pillanatában volt egy halvány gyanúja, hogy valami nincs rendben, és ez az érzés most kétségbeejtően felerősödött. Lehet, hogy tényleg turista, de az is lehet, hogy nem. Semmire sem emlékezett.

– Alors, talán jobb, ha egyelőre hagyjuk ezt. – Az idegen behatóan méregette Kitet, nyilván észrevette a szemében felvillanó kétségbeesést. Egy pillanattal később már bátorítóan mosolygott rá. – Próbáljon megnyugodni! Úgy tűnik, agyrázkódása van. A fickó, aki fejbe vágta, sajnos a táskáját is magával vitte. Adott körülmények között meglehetősen nehéz lesz kideríteni a személyazonosságát, ha nem tér vissza az emlékezete. – A férfi vállat vont. – De majd a rendőrség segít nekünk megoldani ezt a rejtélyt.

Kit nagyot nyelt.

– Mondja, Mr…

– Dumont. Gerard Dumont. Higgye el, igazán szívesen fognék kezet önnel a megismerkedésünk örömére. – Kit megmentője egy pillanatra most nem úgy nézett le rá legalább egy méter kilencven centis magasságából, mint egy orvos. Volt valami a tekintetében, amitől Kitnek az arcába szökött a vér zavarában.

– De… – Kit erőlködve megköszörülte a torkát. – De én nem tudom… a nevem… – Elcsuklott a hangja. Pedig a legszívesebben ordított volna dühében. – Fogalmam sincs, ki vagyok.

– Nyugalom! Tudom, nehéz megbirkózni ezzel a helyzettel, de ez még nem ok a kétségbeesésre.

Kit vett néhány mély lélegzetet. Nem akarta, hogy a férfi észrevegye, milyen ellenállhatatlanul vonzónak találja enyhén franciás kiejtését.

– Van tapasztalata agyrázkódás terén? – kérdezte végül halkan.

– Nem vagyok orvos – válaszolta Gerard –, de úgy tudom, általában néhány nap ágynyugalom után a tünetek maguktól el szoktak múlni. Meglátja, mire az a púp lelohad, az emlékezete is visszatér. – Amikor a férfi váratlanul elmosolyodott, Kitnek csaknem elállt a lélegzete. Vajon tisztában van ez a fickó azzal, milyen elképesztő hatást gyakorol a nőkre?

– Jaj… annyira kínos ez nekem… Nem vesztegethetem az idejét…

– Ne is törődjön vele! – vágott a szavába a férfi. – A rendőrségnek hamarosan meg kell érkeznie. Sajnos nemcsak önt érte támadás. Ezzel éppen egy időben a város egyik legrégebbi ékszerüzletét is kirabolták, ennek köszönhetően az ön ügye háttérbe szorult, ma belle.

Kit erejét megfeszítve összeszedte magát.

– Hol vagyunk?

– Az irodámban. Valóban semmire sem emlékszik? Mi a helyzet a ruhájával? Az sem ismerős?

– Hm… – Kit elgondolkozva méregette magát. Bő, fehér nadrágja szellős vászonból készült, hozzáillő szemérmes kivágású felsővel. Öltözékét kávészínű saru egészítette ki. Mindent egybevetve ruházata teljesen megfelelt a helyi éghajlatnak, és elég drágának is tűnt. Sajnos ennél több nem jutott eszébe róla. Még mindig nagy összevisszaság uralkodott a fejében.

– Nem – mormolta a fejét csóválva, és egy pillanatra lehunyta a szemét. – Sajnálom, de semmi…

Néhány perccel később a rendőrség is megérkezett, és faggatni kezdték. Újra és újra megkérdezték, hogy valóban nem emlékszik-e semmire. Eleinte még legjobb tudása szerint válaszolgatott is, de aztán hirtelen ismét minden elsötétült a szeme előtt, és kénytelen volt ledőlni. Végül a férfi – akiről már tudta, hogy ő Gerard Dumont – azt javasolta, hogy vigyék kórházba. Természetesen Gerard-nak igaza volt. Az is kiderült, hogy hamarosan valamiféle megbeszélésre kell sietnie.

Kit még jól emlékezett arra, hogy egyedül akart elmenni az ajtóig. Nemcsak azért, mert ezzel is bizonyítani szerette volna, hogy már sokkal jobban érzi magát, hanem azért is, mert semmiképpen sem szerette volna a férfit tovább feltartani. Balszerencséjére forogni kezdett vele a szoba, amint felállt. Amikor összecsuklott, a férfi remek ösztönnel épp időben kapta el. Az utolsó, amire még emlékezett, az volt, hogy Gerard mormolt valamit a saját nyelvén, aztán ő ismét elveszítette az eszméletét.

Amikor Kit magához tért, egy szoba fehérre meszelt mennyezetét látta maga felett. Fertőtlenítőszer szagát érezte. Beletelt egy percbe, mire kitisztult a tekintete, és felfogta környezete többi részletét is.

Nyilvánvaló volt, hogy kórházi szobában fekszik. Vajon mióta lehet itt, ki-be járkálva az álom és az ébrenlét kapuján? Azokban a ritka pillanatokban, amikor éppen magánál volt, csak kósza árnyakat és távoli hangokat fogott fel, de nagyon is jól emlékezett a szaggató fejfájásra, amely kínozta. Ettől eltekintve tulajdonképpen egészen jól érezte magát. Nagy sóhajjal visszafeküdt a párnájára, és megrántotta a csengőzsinórt az ágya mellett. Aztán homlokráncolva meredt az ablakra. A kinti derengésből ítélve vagy kora hajnal vagy kora este van. Érezte, hogy kezd pánikba esni. Ágyban fekszik, de fogalma sincs, milyen nap van, vagy mennyi lehet az idő. Arra sem emlékezett, hogyan került ide. És ami a legrosszabb, még mindig nem sikerült visszanyernie az emlékezetét. A gondolatra elszorult a szíve.

Behunyta a szemét, és egyenletes lélegzetvételekkel próbált megnyugodni. Arra még emlékezett, hogy nagyon meleg volt, és hogy a feje nekicsapódott a macskakőnek egy poros utcán. De azt már nem tudta felidézni, mi történt azelőtt. Annál élénkebben jelent meg előtte viszont annak a szobának a képe, amelyben az eset után feküdt. Kellemesen hűvös volt, és a spaletták résein át csak kevés fény szűrődött be… Igen, emlékezett Gerard Dumont-ra is.

Az ajtó halk nyikorgása felrezzentette gondolataiból. Nagy erőfeszítések árán kinyitotta a szemét, majd meglepetten pislogva fedezte fel a férfit egy nővér társaságában az ágya mellett. Csak álmodik?

– Látja, monsieur! Már ébren is van!

– Hogy érzi magát? Jobban? – A férfi mosolya olyan ellenállhatatlan volt, ahogyan emlékezett rá. – Az orvos csak akkor akart beengedni magához, amikor már kipihente magát.

Kit óvatosan felegyenesedett, és lélekben felkészült a halántékába hasító fájdalomra.

– Orvos? – kérdezte idegesen. – Miféle orvos? Miről beszél?

– Alors, kórházban van. Tegnap én hoztam ide magát. Vagy talán már erre sem emlékszik? – kérdezte a férfi összevont szemöldökkel. – Az orvos megállapította, hogy enyhe agyrázkódása van, és…

– Kérem, monsieur! Lesz még ideje, hogy mindent megbeszéljen a madame-mal. Adjon nekem egy percet, hogy megmérjem a lázát és a vérnyomását! – Azzal a nővér máris Kit szájába dugta a lázmérőt, és a karjára húzta a vérnyomásmérő mandzsettáját.

– Csak tessék! – Dumont a falnak támaszkodott, és Kit ízléséhez képest kissé túl hanyagul keresztbe fonta a karját. – Nem akarok zavarni.

Amint Kit ismét beszélhetett, szabadjára engedte az érzelmeit.

– Mr. Dumont, igazán nagyra értékelem a segítségét – kezdte udvariasan –, de nem kell tovább fáradnia. Hálás vagyok, amiért kimentett szorult helyzetemből, de most már sokkal jobban érzem magam, és itt a kórházban minden bizonnyal jó kezekben leszek…

– Igazán örülök, hogy jól érzi magát az ország legjobb magánklinikáján. – A férfi aranyló tekintetében vidám szikrák bujkáltak. Közelebb lépett a lány ágyához, és egy fejbiccentéssel elbocsátotta a nővért. – Ha a költségek aggasztanák, azokat természetesen vállalom – tette még hozzá.

Magánklinika? Mi az ördögöt akar ez jelenteni?

– Nem értem… Miért nem közönséges kórházba hozott? – Kit értetlenség, zavar és gyanakvás különös keverékével bámult a férfira.

Egy pillanatig úgy tűnt, hogy Gerard-t még az előbbinél is jobban mulattatják a szavai, majd hűvösen így szólt:

– Először is, ma chére, nem szokásom agyrázkódást szenvedett fiatal turistalányokat felszedni az utcán. Természetesen, ha kívánja, nyugodtan választhat más intézményt a gyógyulásra. – A férfi végigmérte. – Eh bien, ha azért nem akarja, hogy segítsek magának, mert férfi vagyok, akkor engedelmével elárulom, hogy bár szeretem a nőket, az angolokat ki nem állhatom. Márpedig maga az, ugye?

Kit döbbenten egyenesedett ki. Sajnos ezúttal túl hirtelen mozdult, minek hatására ismét lüktetni kezdett a halántéka.

– Most tréfál?

– Ha angol nőkről van szó, nem ismerek tréfát.

– Na de kérem! Rám van írva, hogy angol vagyok? – vetette fel Kit dacosan az állát.

– Elég nyilvánvaló – vonta meg a vállát a férfi, amitől a lány megint dühbe gurult. – Arisztokratikusan sápadt, és meglehetősen tartózkodó – válaszolta a férfi, és volt valami a hangjában, ami kelletlen mosolya ellenére egyértelművé tette, hogy szavait egyáltalán nem bóknak szánta.

– Nem igazán érdekel a véleménye. – Csípős szavai ellenére Kitet a lelke mélyén mégis bántotta Gerard elutasító magatartása.

Lehet, hogy csak azért annyira dühös, mert ő rá van utalva a segítségére?

Úgy tűnt, a férfi felelősséget érez iránta. Bármi késztette is ezt az idegent arra, hogy a figyelmén kívül még egy drága magánklinikai tartózkodással is megajándékozza, rejtély volt Kit előtt, és ez meglehetősen nyugtalanította.

Váratlanul ismét rátört a rettegés. A szíve olyan hevesen zakatolt, hogy attól tartott, ismét elveszíti az eszméletét. Ökölbe szorította a kezét. Bárcsak emlékezne valamire!

– Van itt egy tükör? – kérdezte színtelen hangon.

– Semmi pánik, az arca nem sérült meg a támadás során. Ha kíváncsi, akkor szerintem igazán…

– Nem érdekel, hogyan festek! – szakította félbe a férfit udvariatlanul. – Csak azért akarom megnézni magam, mert kíváncsi vagyok, hogy magamra ismerek-e – fejezte be nagyot sóhajtva.

– Eh bien, ha ragaszkodik hozzá, megkeresem a nővért, és szólok neki, hogy a segítségére van szüksége – válaszolta Gerard szokatlanul lágy hangon. Az ajtóhoz indult, de megtorpant, és még egyszer visszafordult. – Azonnal beküldöm, jó?

Kit beleegyezően bólintott, hiszen képtelen lett volna egyedül elvánszorogni a fürdőszobáig. Nagy nyögéssel visszafeküdt a párnájára. A legszívesebben üvöltött volna dühében. Egyszerűen képtelen volt elhinni, hogy ilyesmi megtörténhetett vele.

Csakhogy nemigen volt más választása: bármennyire hihetetlennek tűnt is, kénytelen volt megbarátkozni a gondolattal, hogy turistaként tartózkodik ebben a számára ismeretlen országban. De vajon hol szállt meg? Talán egy szállodában? Netán lakást bérelt? Vajon sikerült már a rendőrségnek kiderítenie valamit? Bejelentette esetleg valaki az eltűnését? Lehet, hogy férjes asszony? Talán még gyereke is van?

És mi a helyzet Gerard Dumont-nal?

Kétségbeesetten hunyta le a szemét. Az ördögbe is! Emlékeznie kell!

Keményen küzdött a feltörő pánik ellen. Közel állt hozzá, hogy hatalmába kerítse a kétségbeesés, de szerencsére ekkor ismét nyílt az ajtó. A nővér olyan szívélyes mosollyal fordult felé, hogy azonnal jobban érezte magát tőle. Talán mégsem fest olyan sötéten a jövője, mint képzelte.

A nővér gyakorlott mozdulatokkal segítette fel rá az ágy mellé készített hálóköntöst, majd lassan a fürdőszobába vezette.

– Kérem, ne zárja magára az ajtót! Ahhoz még nem áll eléggé biztosan a lábán. – Kit erőtlenül elmosolyodott, és bólintott. Miután a nővér becsukta maga mögött az ajtót, Kit megállt a mosdókagyló előtt, és szemügyre vette a tükörképét. Ezüstszürke szemét sűrű pillák keretezték. Űzött tekintete továbbrebbent formás orrára, telt ajkára és alabástromként ragyogó bőrére. Szemügyre vette az arcán és az orra hegyén virító apró szeplőket, selymesen csillogó gesztenyebarna haját. A rövidre vágott fürtök szépen keretezték az arcát. Kit kénytelen volt elismerni, hogy megjárja, amit a tükörben lát. Ám a látvány sajnos semmilyen emléket nem ébresztett benne a múltjáról. A tükörből visszatekintő arc egyáltalán nem tűnt ismerősnek.

Mi csináljon? Néhány perce még biztos volt benne, hogy – akár a rendőrség, akár Gerard Dumont segítségével – van rá esély, hogy visszanyerje az emlékezetét, de be kellett látnia, hogy csak a kétségbeesett remény szülhette ezeket a gondolatokat. Minél erősebben próbált megragadni valamit a múltjából, annál távolabbinak érezte, hogy ez sikerülhet. És a férfi, aki eddig mellette állt, továbbra is vadidegen volt a számára. Vajon Gerard képes lesz segíteni neki? Hiszen még abban sem lehet biztos, hogy megbízhat-e benne!

Bármennyire nehezére esett elfogadni a tényt, Gerard Dumont az egyetlen ember, akihez fordulhat…

A férfi már várt rá, amikor a nővér visszakísérte a szobájába, és segített neki visszabújni az ágyba.

– Alors, mit szólna egy finom reggelihez? – üdvözölte Gerard jókedvűen. – Már érdeklődtem a konyhán, de…

– Sajnos már vége a reggeliidőnek, de majd utánanézek, hogy mit tehetek – szakította félbe a nővér mindentudó mosollyal. – A hölgynek mielőbb vissza kell nyernie az erejét – közölte, majd kisietett a szobából.

Így Kit ismét magára maradt Gerard Dumont-nal.

– Felhívtam a rendőrséget. – A férfi az ágya mellé húzott egy széket, és leült. – Még nem jutottak előbbre a nyomozással. Egyetlen eltűnt személy leírása sem illik önre. Van azonban jó hírem is: egy orvos rögtön megvizsgálja. Ha a sérülései jól gyógyulnak, akár már ma elhagyhatja a klinikát.

– És mégis hová mehetnék? – Kit ezúttal annyira pánikba esett, hogy könnybe lábadt a szeme. Talán felkeresse a brit konzulátust? Persze ott is csak akkor segíthetnek rajta, ha valóban brit állampolgár.

Dumont higgadtan a kezébe nyomott egy zsebkendőt.

– Először jöjjön a reggeli. Biztos vagyok benne, hogy együtt majd találunk megoldást.

– Mit ért az alatt, hogy együtt? – kérdezte Kit, miközben önkéntelenül megragadta a zsebkendőt. Tudatalattija mélyén megszólalt a vészcsengő.

– Esküszöm, csak kedves akarok lenni magához – szabadkozott a férfi, miközben felállt, és az ablakhoz lépett. Amikor kinyitotta a zsalugátert, ragyogó napfény árasztotta el a szobát. – Tény, hogy addig nem hagyhatja el az országot, amíg a rendőrség ki nem deríti, hogy ki maga – folytatta, ismét elfoglalva helyét a nő ágya mellett. – És amint innen kiengedik, szüksége lesz egy helyre, ahol nyugodtan kivárhatja a rendőrségi vizsgálat eredményét, nem?

– Valószínűleg igen. Csakhogy egyetlen szállodában sem fogok szobát kapni, ha kiderül, hogy nem tudok fizetni. Bizonyára a pénzem is a táskában volt, amelyet elloptak tőlem.

– Ugyan már, ki beszélt itt szállodáról? – hajolt előre ültében a férfi, és merőn nézett Kitre.

– Rendben, Mr. Dumont, hajlandó lenne végre kibökni, mire akar kilyukadni? – csattant fel Kit idegesen, és apró galacsinná gyűrte öklében a zsebkendőt.

– Legyen a házam vendége Marrakeshben! – felelte a férfi, és hanyagul hátradőlt ültében. – Van hely bőven. Már bemutatkoztam magának. És ami a rendőrséget illeti, ők az ország egyik legtiszteletreméltóbb embereként ismernek, tehát nem jelentene gondot…

– Hogyan, kérem? Ezt nem gondolhatja komolyan!

– Ilyen kérdésekben nem ismerek tréfát.

– Akkor magának elment az esze, vagy mégsem olyan önzetlen, mint amilyennek mutatja magát! – fortyant fel Kit. – Nem hiheti… Úgy értem, csak mert kifizeti a magánklinikai kezelésemet, nem fogok ellenszolgáltatásként…

– Mondja, minek néz engem? – kérdezte a férfi dühösen. – Először kétségbeesetten töpreng, hol húzhatná meg magát, amikor kikerül a kórházból, majd amikor felajánlom a segítségemet és a vendégszeretetemet, kevélyen elutasítja. – Gerard arca észrevehetően elsötétült. – Tisztázzunk valamit: még soha egyetlen nőnek sem kellett fizetnem semmiért, és nem is futottam senki után. Épp ellenkezőleg! – A férfinak végre sikerült visszanyernie az önuralmát, de élesen csengett a hangja. – Nem értem, miért nem bízik bennem. Tudja, igazán komiszul viselkedik, pedig én csupán a segítségemet ajánlottam fel…

Kit lehajtotta a fejét, mert nem akarta, hogy a férfi észrevegye a szemében gyülekező könnyeket. Hirtelen rettenetesen elveszettnek érezte magát, és lassanként kezdett átszakadni benne a gát. A könnyek, amelyeket eddig sikerült visszatartania, forrón gördültek végig az arcán.

– Oh, mon Dieu…! – kiáltott fel a férfi rekedten. Egy pillanatig habozott, majd újabb zsebkendő után kotorászott.

Kit ebből semmit sem vett észre, annyira elfogta a kétségbeesés, de aztán érezte, hogy valaki gyengéden átöleli, és vigasztalóan ringatni kezdi.

– Kérem, ne sírjon! Minden rendbe jön.

Gerard kedvesen simogatni kezdte a haját, és vigasztaló szavakat mormolt franciául. A bennük rejlő gyengédség a nyelvi korlátok ellenére is utat talált a lány szívéhez. Lassan, nagyon lassan bizalom ébredt benne a férfi iránt.

Nem tudta, hogy visszanyeri-e valaha is az emlékezetét, de valami másban nagyon is biztos volt: amióta belezuhant a feneketlen semmibe, ez a pillanat jelentette számára az első pislákoló fényt az alagút végén.

Kit egy örökkévalóságnak tűnő ideig feküdt a férfi karjában. Minden gondját-baját elfelejtette, de amikor megcsapta az orrát Gerard arcszeszének cédrus- és citromillata, kénytelen volt visszatérni a valóságba. Pedig kifejezetten érzékinek és finomnak találta az illatot. Élvezte a férfi erős, meleg kezének érintését, és izgató franciás kiejtése sem volt közömbös a számára.

– Én… – Megrázta a fejét, és kiszabadította magát az öleléséből. – Kérem, hagyjon! Sajnálom, de nekem ez nem megy. – Amikor a férfi kérdőn nézett rá, elfordította a tekintetét.

– Mitől fél? – kérdezte Gerard nyugodtan, és visszaült a helyére. – Amikor az imént olyan határozottan visszautasította a vendégszeretetemet, fogadni mertem volna, hogy semmitől sem riadna vissza.

– Félni? Miből jutott erre a következtetésre? – nézett Kit a férfira értetlenül, és közben igyekezett leplezni zavarát. – Nem félek!

– Ha ez igaz – felelte Gerard rendíthetetlen nyugalommal –, akkor miért viselkedik ennyire elutasítóan? – kérdezte, és közelebb hajolt hozzá.

– Nem vagyok elutasító – tiltakozott Kit. – De nem is ismerem magát! Még azt sem tudom, én ki vagyok…

– Az orvos szerint az ütés következtében enyhe agyrázkódást szenvedett. A púp a fején szépen gyógyul. Az emlékezetkiesése viszont elég tartósnak bizonyul.

– Mi akar ezzel mondani? Csak nem arra céloz, hogy hazudok? – csattant fel Kit.

– Dehogyis, ma chére. A legjobb ideggyógyászok látták el, és orvosi szempontból mindent megkapott, ami segíti a gyors felépülését… testileg. Lelkileg azonban…

– Beszélni akarok az orvossal! – vágott a férfi szavába hevesen Kit. Tekintete elszántan villogott, de azért félelem is bujkált benne. Az előbb egy pillanatra úgy érezte, nem kap levegőt. Csak egy módon derítheti ki, hogy Dumont igazat mondott-e: beszélnie kell a kezelőorvosával.

Hirtelen elhatározással felült az ágyban, és letette a lábát a földre.

– Parbleu! Mondja, teljesen elment az esze? – Dumont odaugrott, hogy segítsen neki felállni, de Kit ösztönösen félresöpörte a kezét.

– Hagyjon! – sziszegte dühösen. – És kérem, ne kezeljen úgy, mint valami magatehetetlen nyomorékot, különben…

A mondatot már nem fejezhette be, mert a nővér éppen ezt a pillanatot választotta, hogy egy szépen megrakott tálcát egyensúlyozva belépjen a szobába.

– Jaj, hölgyem, nagyon sápadt. Csak nincs valami baj? – A fiatal nő letette a tálcát, és aggodalommal eltelve méregette betegét. – Az orvos hamarosan megérkezik. Igyon addig is egy csésze forró teát!

A friss menta, az édes méz és a meleg croissant illata végre eszébe juttatta Kitnek, hogy már hosszú ideje egyetlen falatot sem evett. Lassan visszaült az ágyra, és mosolyt erőltetett az arcára.

– Már sokkal jobb. Úgy tűnik, mégsem vagyok annyira jól, mint hittem.

A nővér még egyszer alaposan végigmérte, majd az ajtó felé indult.

– Rendben, de ígérje meg nekem, hogy most már ágyban marad, és az utolsó morzsáig megeszi a reggelijét!

– Én majd gondoskodom róla – biccentett Dumont a nővér felé, majd felállt, hogy kitöltse Kitnek a teát egy ezüstkannából. – Ugye megengedi, hogy itt maradjak?

– Miattam ne törje magát! – felelte Kit fagyos távolságtartással. Ám azonnal rá is tört a bűntudat, hiszen megmentője közbelépése valószínűleg jó néhány kellemetlen élménytől kímélte meg. – Elnézést! Szörnyű helyzetből mentett meg, és nem szeretnék hálátlannak tűnni. Hiszen még a kezelésem költségeit is maga fizeti.

– Ne törje ilyesmiken azt a csinos fejét! – vágta rá a férfi. Ezután letört egy darabot a ropogós croissant-ból, és csurgatott rá egy kanálnyit az aranyló mézből. – Tessék, kóstolja csak meg! – tartotta Kit elé rezzenetlen arccal.

A lány még mindig nem tudta eldönteni, hogy haragudjon rá, vagy inkább hálás legyen neki.

– Nos, mi a baj? – folytatta kitartóan Gerard, és odahajolt fölé. – Vagy azt akarja, hogy megetessem?

– Ne merészelje! – csattant fel Kit. Ölni is képes lett volna a tekintetével, miközben valósággal kitépte a falatot megmentője kezéből. Micsoda lehetetlen fickó!

Mire magához tért a felháborodásból, már a második croissant-jával is végzett.

– Mi legyen? Sikerült végre döntésre jutnia? – emelkedett fel a férfi hirtelen. – Fontos megbeszélésre kell sietnem, de előtte még nagyon szeretném megtudni, hogy elfogadja-e az ajánlatomat.

Kit vett egy mély lélegzetet. Most mit tegyen? Honnan tudhatná, hogy megmentője vajon nem csupán megjátssza-e a nemes lovagot, hogy a biztonság hamis illúziójába ringassa?

– Sajnálom, nem érzem jól magam…

Keze, amelyet most felemelt, hogy egy kósza tincset kisimítson az arcából, annyira reszketett, hogy még Dumont is felfigyelt rá.

– Miért retteg tőlem ennyire? – A férfi kíváncsian méregette, de tekintetében nyoma sem volt ingerültségnek. – Tudja, mire emlékeztet? Arra a kis madárra, amelyet néhány hónappal ezelőtt találtam. El volt törve az egyik szárnya, és kétségbeesetten ugrált előttem az utcán, én pedig felvettem. A kis apróság azonban hegyes kis csőrével az ujjam után kapott, így védekezett ellenem félelmében, de azután…

– Azután? – suttogta Kit, amikor Dumont nem folytatta. Nehezére esett, hogy elképzelje a férfit egy aprócska madárral a tenyerén, hiszen olyan hatalmasnak, férfiasnak és erősnek tűnt, különösen így az ágya mellett állva.

– Egyszerűen megállt a szíve. – Dumont hangja nyugodtan csengett, de volt valami a tekintetében, amit Kit képtelen volt értelmezni. – Ha képes lett volna megnyugodni egy kicsit, és megajándékozott volna a bizalmával, segíthettem volna rajta.

Kit izgatottan megnedvesítette a nyelvével kiszáradt ajkát. Gerard az ajtóhoz ment, de ott még egyszer visszafordult.

– Nos, rendben, ma chére, gondolkozzon csak nyugodtan, és döntsön legjobb belátása szerint! Az orvos hamarosan megérkezik, hogy beszéljen önnel, én pedig dél körül visszatérek. Akkor viszont már hallani szeretném a válaszát. – Elmosolyodott, és kinyitotta az ajtót. – És ha amiatt aggódna, nem egyedül lenne összezárva velem abban a hatalmas házban. A húgom is ott él, ha úgy érzi, hogy gardedámra lenne szüksége… – fejezte be kacsintva. – Au revoir!

– De… – kezdett volna tiltakozni Kit, ám a férfi már elment.

A lány homlokráncolva meredt a csukott ajtóra. Mérgesen, ugyanakkor megkönnyebbülten dőlt hátra a párnára. Gerard azt mondta, ki nem állhatja az angol nőket. Igaz, a forróvérű marokkói nők mellett ők valószínűleg meglehetősen vérszegénynek tűnnek. Mégis, anélkül hogy tudta volna az okát, Kitet bosszantotta a dolog. Hirtelen ismét elfogta a légszomj. Fehér lett, mint a fal, és kétségbeesetten bámult a semmibe.

– Nem érzi jól magát?

Az orvos hangja visszahozta a valóságba.

– De… jól vagyok… – Kit megkönnyebbülten fellélegzett. Végre beszélhet a kezelőorvosával! Annyi kérdésre kell még választ kapnia.

Egy kérdésre azonban már világosan tudta a választ: nem fogadja el Gerard Dumont meghívását.

Amikor kora délután kiléptek a klinika épületéből, Kitnek nehezére esett ismét megszokni a marokkói hőséget.

– Minden rendben? – Gerard Dumont szinte egy percre sem vette le róla a szemét, miközben egy fekete sportkocsi felé vezette az utcán.

– Igen – hazudta Kit nagy bátran, de egy pillanatra azért behunyta a szemét. A vakító napsugarak miatt lüktető fejfájás gyötörte, és egész testében reszketett. Ennek azonban inkább Dumont volt az oka.

A férfi széles válla és tekintélyt parancsoló termete már a kórházban is feltűnt neki. Most, amikor egymás mellett mentek, még a fejét is kénytelen volt felemelni, hogy bele tudjon nézni rejtélyes szemébe, amely varázslatos hatással volt rá.

Ebben a pillanatban a kocsi mellé értek, mire Kit sietve levette a férfiról a szemét. Vajon nem őrültség követni ezt az idegent a házába?

– Nos? Nem akar beszállni? – kérdezte Dumont, és kinyitotta előtte az ajtót.

Kit, hogy leplezze bizonytalanságát, elmosolyodott, majd gyorsan beszállt, és bekapcsolta a biztonsági övét. El kellett ismernie, hogy megmentőjének meglehetősen jó a modora. Még azt is sikerült elérnie, hogy ő elfogadja a meghívását. Ennek ellenére még mindig résen volt. Aggódott, bár azzal próbálta nyugtatgatni magát, hogy semmi rossz nincs ebben, és amúgy sincs más választása. Hiszen még a férfi húgával is beszélt telefonon. Ennek ellenére feszengett.

– Miért kérte meg a húgát, hogy hívjon fel telefonon? Úgy értem…

A férfinak már megint ott ragyogtak a vidám szikrák a szemében, amikor Kitre nézve beindította a kocsi motorját.

– Nos, igen. Úgy látom, még meg kell osztanom magával egy-két fontos dolgot a marokkói életről, ma chére. – A férfi ebben a pillanatban gázt adott, majd nyaktörő tempóban kikanyarodott a parkolóból.

– Fogalmam sincs, miről beszél.

– Nos, akkor talán kezdjük mindjárt a férfi-nő kapcsolatnál! Terjengnek rémtörténetek olyan nőkről, akiknek a medina útvesztőiben nyomuk veszett. – Dumont egy pillanatra levette a gázról a lábát, mert néhány szamár kocogott át előttük az úton. – Persze ezek csupán rémtörténetek. Mégis: ha az ember egyedülálló nőként utazik ebbe az országba, akkor bizonyos játékszabályokkal tisztában kell lennie. Ezért is szerettem volna, ha mielőbb beszél a húgommal. Ő egyébként körülbelül magával egykorú. – Széles mosolyt küldött Kit felé, majd ismét az utat nézte. – Alors, a marokkóiak sokkal közvetlenebbek, mint a nyugat-európaiak. Az egyedülálló nőknek itt nagyon gyakran tesznek nyíltan ajánlatot egy szerelmes éjszakára. És ha a nő elutasítja az ajánlatot, akkor nem árt, ha lélekben felkészül arra, hogy megpróbálják meggyőzni: gondolja meg magát.

– De Colette-ben és bennem nyugodtan megbízhat, ma belle – folytatta Dumont, és ismét megajándékozta a lányt kifürkészhetetlen pillantásainak egyikével. Sebességet váltott, s eközben a pillanat töredékéig a keze súrolta Kit térdét. A lányon azonnal végigfutott az ismerős borzongás, és riadtan félrerántotta a lábát.

Kényszeredetten elmosolyodott, így próbálva leplezni a rátörő pánikot. Olyan nyaktörő tempóban haladtak, hogy alig lehetett kivenni a sportkocsi után lelkesen integető kisfiúk képét, de ő nemcsak emiatt félt. Eszébe jutott az orvossal folytatott beszélgetés is. Elképzelhetetlennek tartotta a jövőt, amíg nem létezett számára a múlt.

Sikerült megtudnia, hogy Dumont voltaképpen hajózási vállalkozó. A flottája, amely egzotikus gyümölcsöket, fűszereket, a tenger gyümölcseit és halat exportál Észak-Afrikából Franciaországba, és kirendeltségekkel rendelkezik Casablancában, Essaouirában és Marrakeshben is, a legnagyobb hajózási vállalkozások közé tartozik. Mára a Dumont család nem csupán a legmódosabb, de a legtiszteletreméltóbb családok egyikének számított az országban. Mindezek tetejébe Dumont húga, Colette egy szintén nagyon befolyásos marokkói férfi menyasszonya.

Ezeket a részleteket illetően az orvos igencsak közlékenynek bizonyult. Csak Dumont életmódjával kapcsolatban adott neki meglehetősen kitérő válaszokat. A viselkedése azt sugallta, hogy nem kíván belemenni a részletekbe. A lánynak csak annyit sikerült kiszednie belőle, hogy Dumont az ország legkapósabb agglegényei közé tartozik, és csak úgy habzsolja az életet.

Kit felsóhajtott. Ekkora hatalom meglehetősen veszélyes. Csakhogy nem kellene mégis megbíznia benne mindazok után, amit Gerard már eddig is tett érte? A lány esze azt súgta, hogy igen, de az ösztönei mást mondtak.

A szeme sarkából feltűnés nélkül végigmérte a férfit. Még akkor is veszélyesnek látszott, amikor mosolygott.

– Mérges rám, drága kis Macskanő? Csak úgy lángol az arca. – Gerard egy pillanatra levette az útról a szemét, és Kitre mosolygott.

A nő már éppen válaszra nyitotta volna a száját, amikor az eszébe villant valami. Hogy is nevezte a férfi?

– Csak nem macskanőnek nevezett?

– Miért? Nem tetszik? – Dumont ismét lassított kissé. – Mivel még nincs abban a helyzetben, hogy elárulhassa nekem az igazi nevét…

– Én… engem csak emlékeztet ez a név valamire. De nem tudom, mire.

– Nos, nagyon sokban hasonlít a macskára – mérte végig a férfi. – A szeme formája, és ahogyan kiereszti a karmait, amikor dühös – oh, lá, lá! –, mint valami kis vadmacska. Dorombolni viszont még egyszer sem hallottam. – Szemében ismét megjelentek a vidám szikrák. – Szóval, ha igazi macskanővé szeretne válni, akkor ez utóbbit még gyakorolnia kell. Ami engem illet, nagyon szeretem a doromboló kiscicákat.

– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte Kit felindultan.

– Kedves Macskanő, meglehet, hogy sokkolni fogja, amit mondok, de be kell vallanom, hogy lassacskán kezdem élvezni a társaságát.

– Mintha azt mondta volna, hogy nem ismeri a tréfát, ha angol nőkről van szó. És ha jól emlékszem, ki nem állhatja őket.

– C’est la vie. A kivétel erősíti a szabályt – mormolta a férfi selymes hangon, és elmosolyodott. – És különben is, miért ne élvezhetném a beszélgetéseinket?

Kitnek elakadt a szava. Zavartan mosolyogva elkapta a tekintetét Dumont-ról, és úgy tett, mintha minden figyelmét lekötné a környezet.

Magas pálmák és karcsú ciprusok szegélyezték útjukat. A járdákon Kit az öltönyös üzletemberek mellett hagyományos kaftánt viselő berbereket és arabokat is látott. A nők közül néhányan fátylat vagy fejkendőt viseltek. A luxusautók mellett jól megfértek a kiöregedett taxik, sőt néha még egy-két tevét is látni lehetett. De ezzel még nem merült ki a közlekedési eszközök köre: a helyiek közül sokan szamárral vagy kerékpárral siettek vakító fehérre festett falú házaik felé. A házak némelyikét patkó alakú boltívek díszítették, mások talapzata mozaikcsempével volt kirakva. A kertekben narancsfák virítottak, virágaik illatát feléjük sodorta a szél.

A sokféle élménytől kifáradva Kit hátrahajtotta a fejét. Az elbűvölő vidék az újdonság erejével hatott rá, és valahogyan érezte, hogy ő itt csak turista lehet. Ilyen varázslatos képekre biztosan emlékezne, ha csak egyszer is látta volna.

Gondolataiba merülve végighúzta ujjait jobb keze gyűrűsujján, és váratlanul valahogy olyan csupasznak érezte. Mintha hiányozna onnan valami. Erőlködve ráncolta a homlokát.

– Mi a baj?

Kit ijedten rezzent össze. Észre sem vette, hogy Dumont egy ideje kíváncsian fürkészi. Időközben maguk mögött hagyták a forgalmas városi utcákat, és az országúton jártak.

– Eszébe jutott valami?

– Nem igazán. – Kit a homlokára tapasztotta a tenyerét, és egy pillanatra behunyta a szemét. – A kép szinte azonnal eltűnt a szemem elől. Olyan rövid ideig tartott, hogy felfogni sem volt időm.

Gerard válaszul ismét azzal a különös tekintettel méregette, majd hirtelen előre mutatott.

– Odanézzen! Látott már ilyet? – kérdezte, miközben leállt az út szélén.

Kit csak némán csóválta a fejét. Túlságosan meglepődött azon, amit látott: velük átellenben a fákon, amelyeknek még csak a nevét sem tudta, kecskék mászkáltak. Igen, kecskék! Nem csalás, nem ámítás! A vakmerő jószágok kényelmesen rágcsálták az ágakat és az olívabogyóhoz hasonló gyümölcsöket.

– Az argánfa vagy vasfa a világ legősibb fái közé tartozik, és mára már csupán Marokkónak ebben a szegletében nő. A gyümölcse hihetetlenül értékes, mert abból nyerik az argánolajat, amely a világ legkülönlegesebb olaja. – Dumont sokatmondó mosollyal mutatott az egyik kecskére, amelyik éppen nagy élvezettel rágcsálta a földre hullott termést. – A szüretelés elég fáradtságos művelet, mivel az ágak nagyon tövisesek. A berberek éppen emiatt nagyon leleményesen szoktak hozzálátni: vagy megvárják, míg az érett gyümölcs lehullik, vagy a kecskéjüket küldik fel maguk helyett a fára. A kis akrobaták felfalják az összes gyümölcsöt, de a magvakat sértetlenül adják vissza a természetnek. Gazdájuk pedig egyszerűen csak összegyűjti a folyamat végtermékét, és már kezdődhet is az olajkészítés.

Kit felnevetett.

– Nahát, ez hihetetlen! – Még mindig a szeme elé táruló varázslatos látvány hatása alatt állt.

– Na, végre! Úgy tűnik, mégis sikerült találnom valamit, ami legalább egy kicsit dorombolásra készteti – jegyezte meg Dumont somolyogva, majd újra elindult a poros országúton.

Kit azonnal tartózkodóbb viselkedésre váltott, és a dühe is visszatért. Az imént még úgy tűnt, megtörik a jég, de a férfi utolsó szavai az arcába kergették a vért. Furcsa megjegyzéseivel újra és újra kibillentette az egyensúlyából.

Ebben a pillanatban a kocsi megállt egy kis repülőtéren, amelyen hangár és több kisebb magángép állt. Egy férfi, szemmel láthatóan szerelő lehetett, már várt rájuk egy járó motorú, ezüstszínű Cessna mellett.

Dumont hamarosan már a gép kormánya mögött ült, Kit pedig mellette. Hevesen dobogott a szíve, és idegesen kapaszkodott az ülése szélébe. Amikor a gép végiggurult a kifutópályán és a levegőbe emelkedett, a gyomra hevesen tiltakozni kezdett. A távolban hamarosan hóborította hegycsúcsok tűntek fel.

– Tulajdonképpen merre található Marrakesh? – kérdezte hangosan, hogy túlharsogja a motor zaját.

– Casablancától délre, az Atlasz-hegység lábánál. Sokan a legszebb és a legkeletiesebb városnak tartják. A dél csillagának is nevezik. Ez az utolsó zöld oázis a Szahara kapujában. A sok mesterséges tó nemcsak az úszók paradicsoma, hanem a város vízellátását is azok segítségével biztosítják. Így hát nem kell aggódnia: a fürdés kényelméről ott sem kell lemondania. – Dumont olyan behatóan bámulta, hogy Kit elvörösödött. Úgy érezte, mintha a férfi levetkőztetné a tekintetével.

– A régi és az új közötti ellentét, a kultúrák keveredése – folytatta Gerard – nemcsak kalandvágyó európai turisták tömegét vonzza ide, hanem számtalan nemzetközi hírű előkelőséget is. Marrakesh lelkét, a kelet igazi arcát azonban csakis a Dzsemaa el-Fnán ismerheti meg. Egész Észak-Afrikában egyedülálló az a hely. Olyan, mint valami hatalmas szabadtéri színpad. Láthat ott kígyóbűvölőket, jövendőmondókat, kuruzslókat, csodadoktorokat, bűvészeket, akrobatákat. Aztán ott vannak a középkori paloták és a mór műemlék épületek. Ha akarja, mindet megmutatom magának.

– Erre semmi szükség. – Kit olyan durván szakította félbe a férfit, hogy maga is megdöbbent. – Én… – Dadogva próbált valami elfogadható magyarázatot találni a rideg elutasításra. – Úgy értem, nem szeretnék még több gondot okozni magának. Legkésőbb két-három nap múlva úgyis elutazom majd, Mr. Dumont.

– Gerard. Hívjon nyugodtan Gerard-nak! – Kit észrevette, hogy a férfi vonásai megmerevednek, de végül tömören csak ennyit mondott: – Tant pis, nem számít! Magával egyszerűen nem lehet kedveskedni.

– Jaj, ne sértődjön meg azonnal…

– Elnézést – szakította félbe Gerard élesen –, de úgy gondolom, hogy eléggé félreérthetetlenül értésemre adta az álláspontját. Eddig sem bízott meg bennem, és ezután sem áll szándékában. És éppen ezért biztosíthatom, hogy a jövőben semmilyen baráti gesztussal nem fogom terhelni magát. Különben is éppen az imént mondta, hogy néhány nap múlva már nem is lesz a vendégem.

– Nézze, én… – Látszott, hogy Kit erősen küzd magával. – Képtelen vagyok megmagyarázni magának, hiszen én magam sem értem. Sosem szándékoztam igénybe venni a vendégszeretetét. Épp ellenkezőleg! Maga volt az, aki ragaszkodott hozzá. Valóban, hajlandó lenne elárulni, miért?

– Ha én azt tudnám!

– Akkor megmondaná, hogy miért nem fordulunk vissza azonnal Casablanca felé? – Kit hirtelen elnémult. Casablanca? Miért éppen Casablanca? Hiszen Essaouirában támadták meg.

– Casablanca… – ismételte meg Dumont elgondolkodva. A hangjából eltűnt a korábbi jeges távolságtartás, és Kit a sajátjáéhoz hasonló ingerültség nyomait vélte felfedezni a tekintetében. – Fogalmam sincs, miért éppen ezt a várost említette, de valószínűleg jó lenne, ha a rendőrséget ráállítanánk erre a nyomra. Nem gondolja?

– Nem tudom. – Kit csüggedten roskadt magába.

– Hagyja rám, majd én intézkedem! – Dumont bátorítóan megszorította a lány kezét. – És most vágjon kicsit barátságosabb képet, mielőtt még komolyan megijesztene. Egyébként mire ez a nagy sietség? Valóban nincs ideje legalább egy pillantást vetni a házamra?

– Bocsásson meg… – rebegte Kit. Hangjában kétségbeesés bujkált.

Ekkor Dumont élesen megdöntötte a gépet, és közben lefelé mutatott.

– Nézze! – kiáltotta. – Már majdnem ott vagyunk!

Kitnek azonnal hevesebben kezdett verni a szíve. Alattuk a délutáni napfényben tisztán kivehető volt egy olajfákból álló fasor, és nem messze onnan meglátta a leszállópályát is. Az egész birtok óriásinak tűnt. Csak ámult és bámult.

Amint Dumont leszállt és leállította a motort, kikapcsolta a biztonsági övét, és már ki is ugrott a gépből, hogy a másik oldalra kerülve kinyissa Kitnek az ajtót.

– Jöjjön! Átszállunk a kocsiba.

Kit egy pillanatig mérgesen ráncolta a homlokát, de aztán a hangár közelében felfedezett egy hófehér Ferrarit.

– A magáé?

– Tetszik?

– Igen, egészen csinos – mosolyodott el a lány kissé kényszeredetten.

– Egészen csinos! – hördült fel Dumont felháborodottan. – Ugyan már, tudom, hogy csak azért nem tetszik magának, mert az enyém.

– Egy szóval sem mondtam, hogy nem tetszik! – tiltakozott a lány. Pedig Dumont sokkal közelebb járt az igazsághoz, mint szerette volna, ám ezt még magának sem szívesen vallotta be. – Drága játékszer csupán – vetette oda hetykén, de közben zavartan mosolygott.

– Játékszer? – kérdezte Dumont levegő után kapkodva. – Van fogalma róla, mit beszél? Erre a kis játékszerre hatalmas a várólista – közölte, miközben kinyújtott kézzel még mindig arra várt, hogy végre kisegíthesse Kitet a gépből. Hogy elterelje a figyelmét a kocsiról, a lány kapott az alkalmon, és gyorsan kiszállt.

– Jöjjön, bemutatom magának Assadot – mondta Gerard, és a hangár felé húzta.

Kitnek kissé inába szállt a bátorsága. Kényelmetlen érzés volt, hogy egyedül van két idegen férfi társaságában, és közel s távol egyetlen lelket sem lehet látni rajtuk kívül. Legnagyobb megkönnyebbülésére azonban Dumont teljesen fesztelenül viselkedett. Teketóriázás nélkül megölelte a másik férfit, és alaposan hátba is veregette.

– Ő itt Assad: a barátom és egyben a jobb kezem – mutatta be a férfit Kitnek. – Éppen hozzám igyekezett az irodába, amikor magát megtámadták. Tanúja volt az eseményeknek. – Azzal odalépett a Ferrarihoz, és kinyitotta az ajtaját. – Szálljon be! Kocsival már nem vagyunk messze. Assad majd gondoskodik a repülőgépről, és utánunk jön.

Kit még vetett egy bizonytalan pillantást Dumont-ra, de aztán szót fogadott. Most jutott csak eszébe, hogy még azt sem tudja, hol fogja álomra hajtani a fejét.

A férfi megérezhette a nyugtalanságát, mert miután a kormány mögé ült és leeresztette a tetőt, mindentudó mosollyal felé fordult.

– Engedje el magát! Nemsokára megfürödhet Del Mahariban. Ez a házam neve – válaszolta meg a férfi a ki nem mondott kérdést. – Már elő is készíttettem az egyik vendégszobát.

– Del Mahari… – ismételte Kit merengve. A név úgy olvadt szét a nyelvén, mint a legfinomabb csokoládé. – Mesésen hangzik.

A férfi elnevette magát.

– Őszintén sajnálom, de a név jelentése csöppet sem romantikus. Versenytevét jelent. Ebben az országban a teveverseny valóságos nemzeti sportnak számít. És az apám a sport lelkes rajongója volt. Személy szerint én a lovakat jobban kedvelem. A teve meglehetősen szeszélyes és makacs jószág. Persze ez másról is elmondható – fejezte be a férfi kétértelmű mosollyal, és elindult.

Kit nem válaszolt, csak elhúzta a száját, így adta vendéglátója tudtára, hogy értette a célzást.

– A lovaknak azonban jellemük van – folytatta Dumont kisvártatva. – Nekem elhiheti, tudom, miről beszélek. Jó néhány lovam van. A legnagyobb büszkeségem egy arab telivér. Ez a fajta szereti az emberek társaságát, nagyon éber, és nem ijedős fajta. Tényleg, tud lovagolni?

A férfi csak úgy mellékesen vetette oda neki a kérdést, és ő ösztönösen válaszolt neki.

– Ó, igen, imádok… – Elakadt a hangja, de aztán sikerült összeszednie magát. – Igen, tudok lovagolni, ebben biztos vagyok. Csak fogalmam sincs róla, hogy lehet ez.

Éppen ekkor álltak meg egy elegáns kocsifelhajtón. A rózsaszín homokkőből épült fal mellett, amely szinte aranylott a napfényben, illatozó narancsfák sorakoztak. A hatalmas boltívbe épített kétszárnyú kovácsoltvas kapu mintha gombnyomásra tenné, automatikusan feltárult előttük.

Gerard Dumont azonban megállt a kapuban.

– Isten hozta az otthonomban, Macskanő! – mondta mosolyogva, és váratlanul megcsókolta.

2. FEJEZET

Kit úgy ült ott, mint akit leforráztak. A pillanat töredékéig teljesen megbénult. Amikor a férfi forró ajka megérintette az övét, nem mozdult. Hagyta, hogy teljesen magával ragadja a közelsége. Megrészegülve szívta be Gerard férfias illatát. De aztán hirtelen visszatért a józansága. Ellökte magától a férfit, és elfordította a fejét.

Dumont éppen olyan zavartnak tűnt, mint amilyennek ő érezte magát.

– Ma chére, hiszen ez csak egy csók volt! Ne tegyen úgy, mintha valami szörnyűség történt volna!

– Én… – Kit vett egy mély lélegzetet. Az esti levegőt édes jázminillat fűszerezte, de ez alig jutott el a tudatáig. – Nem szeretem, ha letámadnak. Hiszen alig ismerjük egymást!

Gerard elhúzta a száját.

– Szent ég, én csak a hagyományaink szerint csókkal akartam üdvözölni magát az otthonomban! Szó sem volt másról.

– Sajnálom – szabadkozott Kit erőltetett mosollyal. – Az efféle üdvözléshez még hozzá kell szoknom.

– Akkor legjobb, ha mindent elölről kezdünk. Próbáljuk meg ismét?

– Most azonnal? – A nő zavartan nézett a férfira, és szeplői ellenére kissé sápadtnak tűnt az arca. Erre aztán végképp nem számított.

– Csupán egy csók – mondta Gerard megnyugtatóan, és odahajolt. Kit megigézve nézte a szemében csillogó aranypöttyöket. – Semmi pánik, nem fog fájni.

És aztán megcsókolta. Miközben az ajkát becézgette, Kitet elöntötte a forróság, ugyanakkor rázta a hideg is. Csodálatos bizsergés járta át a testét, amely egyszerre volt izgató és melengető. Egy idő után kifogyott a szuszból, de még levegő után kapkodva sem jutott volna eszébe abbahagyni a csókot, jóllehet időközben jóval szenvedélyesebb és bensőségesebb lett.

Sosem hitte volna, hogy ilyen is lehet egy csók. Mert abban biztos volt, hogy ha őt valaki csak egyszer is csókolta volna hasonló hévvel, arra emlékezne. Az ilyesmit az ember nem felejti el csak úgy!

Gerard ekkor egyik kezével átkarolta a derekát, és magához húzta, így a lány érezhette, milyen hevesen dobog a szíve. A férfi gyengéden végigsimított ajkával lehunyt szemhéján, körbecirógatta a fülcimpáját, majd ismét megállapodott Kit várakozásteljesen elnyíló ajkán. Ezután még jobban elmélyítette a csókot, a lány nyelve pedig lelkesen kelt táncra az övével.

Ám ekkor a férfi kibontakozott az öleléséből, és elhúzódott tőle. Kit csak ült, zavartan és némán.

– Eh bien, isten hozott a házamban, Macskanő! – mondta a férfi nyugodtan, de a hangja szokatlanul rekedten csengett.

Kit teljesen kába volt. Az ajka még mindig remegett az izgalomtól.

– Remélem, szépnek találod – tette még hozzá a férfi. Aztán elfordította az indítókulcsot, gázt adott, és behajtott a hatalmas kapun, melyen túl gyümölcsös terült el, tele dúsan termő fákkal.

Kitet annyira felzaklatta az iménti közjáték, hogy csak nehezen talált vissza ismét a valóságba. Szent ég, hagyta, hogy a férfi megcsókolja! Éppen ő, akit nem is kedvel különösebben, akiben nem bízik, és akit tulajdonképpen szinte alig ismer. Mégis elég volt egyetlen érintése, hogy kibillentse a lelki egyensúlyából. Hogyan engedhette?

Nem mert Gerard-ra nézni. Feszülten előreszegezte a tekintetét, és úgy tett, mintha a tájat csodálná, amely leginkább egy több ezer éves oázisra emlékeztette. Magas törzsű datolyapálmák, örökzöld levelű olajfák, gránátalma-, narancs-, mandula- és fügefák szegélyezték a finom kaviccsal felszórt utat, melynek végén aztán feltárult előttük a marokkói építészet igazi gyöngyszeme: egy pompás fehér épület, karcsú támpillérekkel, mesteri kő- és stukkódíszítéssel, mór hatású, patkó alakú boltívekkel és csodálatos faragásokkal díszített, cédrusfa gerendákkal.

Gerard közvetlenül a bronzzal kivert bejárati ajtó előtt állt meg, amelyet éppen ekkor tárt szélesre egy harminc év körüli, sötét bőrű nő. A törékeny termetű marokkói asszonyt Gerard Assad feleségeként mutatta be. Amina marokkói dzsellabát viselt. A hosszú, könnyű pamutból készült köntös csak úgy hullámzott körülötte. Olyan kedvesen fogadta Kitet, hogy a lány azonnal jobban érezte magát. Első pillantásra nyilvánvaló volt, hogy Amina a ház lelke. Úgy tűnt, Gerard-ral nagyon közel állnak egymáshoz. Ez egyértelművé vált abból, amikor a férfi elmesélte neki, mennyire vágyik Amina és a férje, Assad egy gyermekre.

Kit ugyan nem számított ellenséges légkörre, ám ez a meleg fogadtatás igencsak meglepte. Gondolataiba merülve követte Gerard-t, aki kézen fogta, és egy tágas előcsarnokba vezette, ahonnan kellemesen hűvös belső udvarra jutottak. A falakat teljesen befutotta a csodálatosan virágzó murvafürt. Hűs árnyat adó banánfák között szökőkutak csobogtak, és a levegőben a szivárvány minden színében pompázó, egzotikus növények mámorító illata terjengett.

– Nos, hogy tetszik? – mosolygott rá Gerard.

– Szent ég! Nem találok szavakat! – nézett vissza rá a nő ragyogó szemmel. – Egyszerűen meseszép.

– Ezt a helyet én is különösen szeretem – bólintott a férfi. – Van ugyan házam Essaouirában és Casablancában is, mert elég gyakran szólítanak oda az üzleti ügyeim, de csak itt érzem igazán otthon magam. – Ezután sokatmondó mosollyal ismét megfogta a lány kezét. – Gyere, gyorsan körbevezetlek a többi helyiségen is! Amina sok finomsággal készült a fogadásunkra, így nem lenne jó, ha sokáig várakoztatnánk.

Kit némán bólintott. Túlságosan is a látvány hatása alatt állt még, miközben Gerard megmutatta neki a ház minden zegzugát. A helyiségek többségében boltozatos volt a mennyezet. Néhány szobában hívogatóan párnázott díványok csábították pihenésre a betérőt. A különleges arany- és ezüstberakással díszített teaasztalok mellett sötét cédrusból készült bútorok alkották a berendezést.

A földszinti lakóhelyiségekben kézi szövésű berber szőnyegek borították a meleg, vöröses fényű terrakottacsempével kirakott padlót. Az emeleten szinte megszámlálhatatlanul sok hálószoba volt. Padlójukat fából készült sötét parketta borította, amelyre berber szőtteseket terítettek, és mindegyikhez saját fürdőszoba tartozott.

Mire visszatértek a belső udvarba, már éjkéken borult föléjük az ég, és milliónyi csillag szikrázott rajta. A kellemes esti levegőt édes jázmin- és magnóliaillat töltötte be. Már várt rájuk Amina egy nála valamivel magasabb, harmincas évei vége felé járó nő társaságában, akit a sógornőjeként mutatott be. Halima szintén nagyon bájos volt, és kedvesen mosolygott a vendégre.

– Remélem, jól fog esni egy kis frissítő – nézett rá Gerard reménykedve. – Gyere, ülj ide mellém! – mutatott a számtalan finomsággal megrakott asztal körüli ülőpárnák egyikére. – Amina és Halima nagyon sokat fáradozott az előkészületekkel. Nem szeretnék csalódást okozni nekik.

– Renden, meggyőztél – adta meg magát Kit nevetve, és megkóstolta az egyik mézben úszó, fűszeres finomságot. Evett néhány falatot az ízletes gyümölcsökből is, majd a marokkói hagyományok szerint cukorral forrázott mentateát ivott, amelyet apró üvegpoharakban szolgáltak fel. Egy idő után azonban miden jó szándéka ellenére sem volt képes tovább nyitva tartani a szemét. Kimerülten a könyökére támaszkodott, és a tenyerébe hajtotta a fejét. Az édes ital annyira elálmosította…

Valószínűleg el is aludhatott, mert amikor ismét kinyitotta a szemét, erős férfikarok fogták, és érezte, hogy felfelé viszik egy lépcsőn.

– Gerard? – mormolta álomittasan, és résnyire nyitotta a szemét. A férfi arca csupán néhány centiméterre volt az övétől. – Igazán sajnálom… de annyira fáradt voltam. Nyugodtan letehetsz… egyedül is tudok menni.

– Csitt, ma belle! – súgta a férfi bársonyos hangon. – Most szépen ágyba duglak, és utána nyugodtan aludhatsz, ameddig csak akarsz.