M. C. BEATON
R. W. GREEN KÖZREMŰKÖDÉSÉVEL

Agatha Raisin
és a
halálos nyílvessző

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Dead on Target

Copyright © 2023 by M. C. Beaton, R. W. Green

Minden jog fenntartva

For information, address St. Martin’s Press,

175 Fifth Avenue, New York, N. Y. 10010.

Fordította
LAIK ESZTER

Copyright © 2022 by M. C. Beaton

Hungarian translation © Laik Eszter, 2024

© Erawan Könyvkiadó, 2024

A mű fikció. A szereplők, az események és a párbeszédek a szerző képzeletében születtek. Bármilyen hasonlóság valóságos eseményekkel vagy személyekkel – utóbbiak akár élők, akár már elhunytak – csakis a véletlen műve.

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-67-6

ISSN 2064-3683

R. W. Green előszava

Fogadok, hogy olvasóm jól ismeri Agatha Raisint. Ha nem ugrotta át ezt az előszót, hogy rögtön a történetbe kezdjen, biztos vagyok benne, kellően kíváncsi ahhoz, hogy többet is megtudjon a sorozat hőséről. Vagy az is lehet, hogy már olvasta a könyvet, csak visszalapozott ide, hátha van itt valami érdekes, amiért megéri ezt a részt is elolvasni. Nos, megéri, ha a kedves olvasó szeretné egy kicsit jobban megismerni Agathát, és dolgozik benne a kíváncsiság. Agatha helyeselné ezt. Véleménye szerint az okos emberek érdeklődők, és mindig többet akarnak tudni.

Honnan tudom, hogy Agatha mit gondol? Hát, nagyon szerencsésnek tartom magam, mivel nemcsak a róla szóló könyvekből ismerhetem hősnőnket, de onnan is, hogy a háta mögött galád módon kibeszélhettem őt. Agatha persze szörnyen haragudna ezért, még úgy is, hogy pletykapartnerem nem volt más, mint M. C. Beaton – Marion –, Agatha megalkotója.

Amikor először nyújtottam segítő kezet egy könyv befejezéséhez a betegséggel küzdő Marionnak, meg akart bizonyosodni róla, hogy értem, ki is valójában a hőse, és hogyan viszonyul az összes többi szereplőhöz Carselyben és a falu környékén.

Így tudtam meg például, hogy Agatha sosem volt egy nagy sportrajongó – Marion árulta el nekem. Miután hosszú évekig élt együtt a fejében Agathával, mindent tudott róla. Leírta nekem, hogy hősnője egy birminghami lakótelepen nőtt fel, így aztán nem volt ideje sportolni. Az évfolyama egyik legokosabb diákja volt az iskolában, de igen félénk volt, önbizalma semmi, és olyan tüskés természetet fejlesztett ki, hogy a barátságok is elkerülték. Ennek persze nem kellett volna kizárnia a hokit, a netballt vagy bármilyen más sportot, amiben esetleg örömét lelte volna. Az embernek természetesen nem kell mindenki legjobb barátjának lennie, vagy jól teljesítenie a sport terén, és Agatha kétségtelenül rendelkezik a kellő lendülettel, agresszivitással és győzni akarással. Semmi sem bosszantja jobban, mint a második legjobbnak lenni, de inkább az életstílusa tartotta vissza attól, mintsem a hozzáállása, hogy komolyan érdeklődjön a sport iránt. Számos részmunkaidős állást vállalt, mielőtt az iskolakapun kilépve egy kekszgyárban helyezkedett el, és minden pennyt félretett, amit csak tudott, hogy egyszer elhagyja majd bántalmazó szüleit, és Londonba repüljön.

S csak mert nincs ideje sportolni, ez még nem jelenti azt, hogy Agatha ne volna csapatjátékos. Nagyon is lelkes csapattag – amíg a csapat azt csinálja, amit ő mond. Szereti a vezetői szerepet, mert így uralni tud mindent, ami történik – ez a legjobb módja annak, hogy ne csináljon bolondot magából, vagy meginogjon híres magabiztossága, amelyet oly sok évig építgetett.

Talán furcsának tűnhet, hogy Agatha részt vesz egy íjászbemutatón, ahogyan az a Halálos nyílvessző elején történik. Pedig az íjászat komoly sportág. Az emberek több mint tízezer éve lövöldöznek íjjal állatokra, különféle célpontokra és egymásra. Az íjászat 1972 óta hivatalos olimpiai versenyszám. Hogy miért venne részt Agatha egy ilyen bemutatón? Mert olyan helyzetbe kerül, ahonnan már nem hátrálhat ki – kihívás elé állítják. Ha megfutamodna, az presztízsveszteség lenne, vagy ami még rosszabb: nevetségessé válna. Agathának tehát nincs más választása: felveszi a kesztyűt, vagyis az íjat. Ez az első találkozása az ancombe-i íjászokkal, de nem az utolsó.

És bár a sport nem tartozik a fő érdeklődési területei közé, a tánc már annál közelebb áll a szívéhez. Agatha – Marion biztosított róla – kiváló táncos. Különös tehetsége van hozzá, persze sok erőfeszítése van ebben. Először csodálkoztam, miért tartotta volna a táncot olyan fontosnak Agatha, hogy értékes idejét pazarolta volna ilyesmi elsajátítására, de Marion hajthatatlan volt. Agatha azért tanult táncolni, mert élvezte, és megengedte magának ezt az élvezetet, mert egy rejtett motívummal igazolni tudta magának e kétségtelenül frivol szórakozás hasznát – a profittal. Amikor London egyik csúcs PR-ügynökségét vezette, fényűző életéhez hozzátartozott a különféle flancos helyek felkeresése, ahol gyakran táncolnia is kellett. Mint gyakorlott táncos, uralhatta a helyzetet, amikor egy alkalmatlan férfipartnerrel kerengett a parketten. Így aztán a partnere is szép látványt nyújtott, de csak a férfi tudta, hogy a látszat valójában Agathának köszönhető – ez aztán remek alap volt a későbbi üzlethez.

Érdekelt volna, hogy rakta mindezt össze fejben Marion pusztán az alapján, hogy úgy döntött, Agatha jól táncol, de nem volt elég merszem, hogy ezzel szembesítsem. Ha vele vitatkozom, az olyan lett volna, mintha Agathával tenném – Marionnal a háta mögött. Esélyem sem lett volna velük szemben.

Mindazonáltal Agatha tánc iránt táplált szenvedélye bátorított fel, hogy összehozzam őt John Glass nyomozóval, akivel elsőként Alice és Bill Wong esküvőjén táncolt az Agatha Raisin és a meztelen igazság című könyvben. John szintén rendkívül gyakorlottnak bizonyult a parketten, és belekeringőzött Agatha életébe is. Hogy kellően elszánt-e ahhoz, hogy hosszú távon kövesse Agatha sebes lépteit… nos, ezt még meglátjuk.

Remélem, olvasóm élvezte ezt a kis tűnődést Agatha Raisinről, ha már idáig eljutott, és most folytatja Agatha legújabb kalandjával – hacsak nem olvasta már el!

Rod Green, 2023.

M. C. Beaton bevezetője
az Agatha Raisin-sorozathoz

Hosszú út vezetett Agatha Raisinig.

Iskoláséveim végeztével egy patinás brit könyvesboltba kerültem eladónak, a glasgow-i John Smith & Sonhoz a Vincent Streeten – azóta sajnos bezárt. Akkoriban a könyvesbolti eladó még valódi szakma volt, az embernek minden kötetről tudnia kellett valamit, amit az üzletben árultak.

Jó szemmel mértem fel, mire vágyhat egy-egy olvasó, és már messziről megmondtam, hogy, teszem azt, Omár Khajjám bőrkötéses zsebkönyvkiadását kell az illető kezébe adnom.

A bolt alkalmazottai kölcsönözhettek is, így aztán bőven kiélhettem krimi- és kémregény-szenvedélyemet. Már kislányként beleszerettem Richard Hannay-be a 39 lépcsőfok című thrillerből, John Buchan regényének filmváltozatában. Tizenegy évesen megkaptam ajándékba Dorothy L. Sayer Lord Peter Views the Body (Lord Peter megszemléli a holttestet) című regényét, és innentől mindent elolvastam az írónőtől, amihez csak hozzájutottam. Ezután következett – szintén a könyvesbolt jóvoltából – Ngaio Marsh, Josephine Tey, Gladys Mitchell, Eric Ambler, Agatha Christie és még sokan mások.

A bolt igen kifinomult munkahelynek számított. Nem szólíthattuk kollégáinkat a keresztnevükön. Délelőtt félórás kávészünetet engedélyeztek, napközben másfél óra ebédszünetet, délután pedig fél órát kaptunk teázásra.

Egy délelőtt éppen kiugrottam kávézni, amikor megismert egy vásárlónk, Mary Kavanagh, és csatlakozott hozzám. Elmesélte, hogy a Daily Mail glasgow-i kiadásának kulturális szerkesztője, és épp tudósítót keres egy aznap esti Hamupipőke-előadáshoz, amelyben a főszerkesztő unokahúga játssza egy egyik gonosz nővért.

– Én vállalom! – csaptam le a lehetőségre.

Gyanakvóan nézett rám.

– Írt már bármit, ami megjelent?

– Ó, persze – csúszott ki a számon a füllentés –, például „Az ütés”-t, „A lehallgató”-t, ilyesmiket.

– Nos, végül is csak ötven szó kell – töprengett Mary. – Jól van, legyen.

Így kezdődött. Operetteken nőttem fel, és tizenkilenc éves koromra vezető színikritikus lettem.

Később a Scottish Field magazinhoz kerültem divatszerkesztőnek, aztán a Scottish Daily Expresshez mint helyi tudósító, de túlzottan alámerültem a valóságba. A hírszerkesztő adott egy esélyt, hogy megmentsen a kirúgástól, és bűnügyi riportokkal bízott meg.

Gyakran kérdezik tőlem, segített-e ez a tapasztalat később a krimiírásban. Feltétlenül, de nem úgy, ahogy azt gondolnák. A glasgow-i bűnözés borzalmas volt: bűnbandák, profi gyilkosok, én pedig tudósítottam a mocskos, elhagyatott bérlakásokból, ahol romokban állt a folyosói vécé, és így tovább. Menekülésképp olyan történeteket találtam ki, amelyeknek semmi köze a valósághoz. Végül aztán túl sok lett ez nekem, és átmentem a Daily Expresshez a Fleet Streetre, Londonba.

Élveztem azt a munkát. Alkonyat után végigsétáltam a híres utcán, mintha csak esti műszakomat tölteném, éreztem a nyomdagépek dübörgését, a forró papír illatát, gyönyörködtem a Ludgate Hill fölött lebegő Szent Pál-katedrálisban, és tiszta szívemből úgy éreztem, befutottam.

A vezető női riporter pozíciójával együtt aztán rám köszöntött az unalom és a valóság is. Ekkor ismertem meg a férjem, Harry Scott Gibbonst, a korábbi közel-keleti tudósítót. Épp kilépett a lapjától, hogy megírhassa The Conspirators (Az összeesküvők) című könyvét a brit visszavonulásról az Ádeni-öbölből.

Én is felmondtam a szerkesztőségben, és utazgatni kezdtünk Görögország-, Törökország- és Ciprus-szerte. Harry ekkor már új könyvén dolgozott a ciprusi feszültségekről. Anyagilag jól leégve érkeztünk vissza Londonba, majd született egy fiunk, Charles. Amerikába költöztünk, ahol Harry szerkesztői állást talált egy Long Island-i lapnál, az Oyster Bay Guardiannél. Nem szerzett ott túl kellemes tapasztalatokat.

Engem egyre jobban vonzott a krimiírás. Korábban már elolvastam Georgette Heyer összes, régens korban játszódó romantikus regényét, és gondoltam, a friss megjelenéseket is beszerzem.

– Ezek szörnyen gyengék – panaszkodtam a férjemnek. – A történet is gyatra, a dialógusok is, a ruhák…

– Hát írj egyet – nógatott Harry.

Édesanyám nagy rajongója volt a régens kornak, jómagam Jane Austenen és különféle történelmi regényeken nőttem fel. Anyám még antikvár könyveket is föllelt az időszakból, mint például Maria Edgeworth Moral Tales (Erkölcsi mesék) című művét. Emlékszem, milyen erős vonzalmat tápláltam egy gonosztevő, Lord Raspberry iránt. Szóval, elindítottam a filmet a fejemben, és elkezdtem leírni, ami lelki szemem előtt pergett. Az első könyvem a Regency Gold (A régensek aranya) címet viselte. Mindössze húsz oldalig jutottam, amikor megbénított a gondolat: biztosan nem tudok egy teljes könyvet megírni. A férjem kivette a kezemből az addig elkészült szöveget, és megmutatta egy író barátjának, aki ajánlott egy ügynököt. Folytattam a munkát, elkészültem az első ötven oldallal és a történet vázlatával, majd az egészet eljuttattam az ügynöknek, Barbara Lowensteinnek. Ő javasolt néhány változtatást, ezeket véghezvittem, és elküldtem neki a kész kéziratot.

A könyvet három nap alatt elkapkodták. Még szinte el sem fogyott, amikor megkeresett egy másik kiadó, hogy írjak nekik edwardiánus regényeket. Jennifer Tremaine álnéven jegyeztem őket, mert a leánykori nevem – Marion Chesney – már foglalt volt az eredeti kiadómnál. Majd újabb kiadók és újabb nevek következtek: Ann Fairfax, Helen Crampton, Charlotte Ward.

Végül a St. Martin’s Press-szel kötöttem szerződést egy hatkötetes, kemény táblás régens kori sorozatra. Ezzel együtt még mindig nem adtam fel krimiírói ambíciómat, és ezt fel is tártam a St. Martin’s Press főszerkesztőjének, Hope Dellonnek.

– Jól van – bólintott rá Dellon. – Ki a nyomozója?

Fejben még csak az elnagyolt tervekig jutottam, semmi konkrét ötletem nem volt.

– Egy falusi közrendőr – vágtam rá gyorsan.

– Hogy hívják?

Kattogott az agyam.

– Hamish Macbeth.

A detektívem után magamnak is nevet kellett találnom.

– Mondjon egy írói álnevet, ami nem úgy kezdődik, hogy Mac – javasolta Hope. Aztán az M. C. Beatonnel állt elő, amelyben az M. C. a Marion Chesney-re utal.

Nekiláttam hát krimiket írni. A családommal visszaköltöztünk Londonba, hogy a fiam ott folytathassa tanulmányait. Londonban szökkent szárba Agatha Raisin ötlete is, habár akkor ezt még nem tudtam.

A fiam osztályfőnöke egyszer megkért, hogy sütnék-e valami süteményt egy jótékonysági vásárra. Nem akartam a fiamat cserben hagyni, és visszaüzenni, hogy nem tudok sütni. Bementem hát a Waitrose-ba, vettem két doboz quiche-t, a bolti csomagolást gondosan házilagosra cseréltem, elláttam „saját készítésű” címkével, és bevittem az iskolába. Nagy sikere volt.

Nem sokkal később Hope, aki felettébb szerette Cotswolds vidékét, megkért, gondolkodjam el egy sorozaton, ami ezen a festői tájon játszódik. Jómagam női nyomozót szerettem volna, és E. F. Benson Miss Mapp-sorozatának hatására – nagyon kedveltem – arra jutottam, érdekes lenne egy olyan főhős, akit az olvasó nem feltétlenül szeret, mégis drukkol neki a sikerhez. Szintén inspirálón hatottak rám Colin Watson Flaxborough-regényei, és Simon Brett nyomozója, Charles Paris.

Agatha Raisinnek tehát Cotswolds lett az otthona, ez a szelíd, gyönyörű táj a maga kacskaringós útjaival, régi, zsúpfedeles házaival. Ez a vidék jelenti a folytonosságot a mindig karcos modorú Agathának. Csak azt sajnálom, hogy annyi gyilkosságot és erőszakot kell felvonultatnom ebben a békés tájban.

Első fejezet

– Megölöm! Esküszöm, hogy megölöm! Nem hagyhatjuk, hogy megússza!

A nő dühöngött, és egy férfival a sarkában elviharzott a frissítős sátrak sora mellett. A férfi megragadta a karját, mire a nő megperdült, szembefordult vele, ettől hosszú szőke haja kavargott, mint egy ló sörénye.

– Várj meg! – könyörgött a férfi. A nő néhány évvel fiatalabb volt nála, és a férfi egy pillanatig úgy tornyosult föléje, mintha egy gyereket készülne megfenyíteni, de hamar megenyhült, és igyekezett észérvekkel meggyőzni őt.

– Még nem késő rávenni, hogy gondolja meg magát. Beszélek vele még egyszer…

– Minek vesződni? – csattant fel a nő. – Úgysem hallgat rád. Fütyül rá, hogy mit gondolunk! Itt már nincs miről fecsegni. Tennünk kell valamit! Érted? Tennünk kell vele valamit!

– Figyelj rám… – A férfi körülnézett. Hirtelen ráébredt, hogy a sorban várakozók abbahagyták a beszélgetést, már nem pötyögik tovább az SMS-eket a telefonjaikba, hogy inkább a váratlan drámai fejleménnyel szórakoztassák magukat. Különösen egy nő keltette fel a férfi figyelmét. Sima, fényes, barna bubifrizurája volt, és arcára élénk érdeklődés ült ki. A férfi barátságtalan tekintettel nézett rá. Agatha Raisin rezzenéstelenül, nagy barna maciszemekkel viszonozta a pillantását.

– Beszélgessünk a kocsiban, szerelmem – kérte a férfi, miközben a szőke nő kiszabadította a karját, és a közeli parkoló felé terelte partnerét. – Túl sokan hallgatóznak errefelé.

– Micsoda izgalom ilyen kora reggel, Mrs. Raisin! – szólalt meg váratlanul egy hang Agatha mögött.

– Pontosan ugyanezt gondoltam, Mrs. Bloxby – fordult meg Agatha, hogy üdvözölje barátnőjét. A nyilvánosság előtt előszeretettel szólították egymást a Carselyi Hölgyegyletnél megszokott hivatalos nevükön, a magánéletben viszont egy pohár bor vagy egy sherry mellett egyszerűen Agatha és Margaret voltak. – Nem sokszor látunk ilyen színjátékot a carselyi falunapon, csak jóval azután, hogy kinyitott a sörsátor.

Agatha a fejével egy sátor felé biccentett, ahol a helyi Vörös Oroszlán fogadó személyzete éppen poharakat pakolt ki, palackokkal rakta meg a polcokat, közben barátságosan ugratták egymást a helyi férfiak egyre növekvő csoportjával, akik türelmesen álldogáltak a napsütésben, pedig már alig várták, hogy leguríthassák aznapi első korsójukat.

– Remélem, nem vette szó szerint, ami elhangzott – mosolygott Mrs. Bloxby. – Biztos vagyok benne, hogy Stephanie nem fog megölni senkit. Ez csak úgy kiszalad az ember száján dühében.

– Tudom – bólintott Agatha –, de valami kétségtelenül felzaklatta mindkettőjüket. Gondolom, ismeri őket…

– Igen, Stephanie és Gerald, itt házasodtak össze. – Mrs. Bloxby elnézett a mező végébe, ahol éppen ácsorogtak. Ott magasodott a fák fölé a Szent Júdás-templom tornya. Agatha soha nem volt különösebben vallásos, de mindig kellemesen megnyugtatónak találta a tizennegyedik századi templom jelenlétét a faluban, a maga melegsárga cotswoldsi kövek közé ékelt ólomüveg ablakaival. Persze az is segített, hogy tudta, Margaret Bloxby szokása szerint baráti fogadtatásban részesíti a templommal szomszédos parókián. A férje, Alf volt a Szent Júdás lelkésze.

– Az erdőben álló nagy ház, a Carseworth majorság tulajdonosa Gerald apja, Sir Godfrey Pride – mutatott Mrs. Bloxby a mező végében álló fák felé. – A családja ezt a földet a helyi lakosok javára az egyháznak adományozta. Ezért tartanak itt ünnepséget most már minden évben.

Agatha szemügyre vette a mezőn szabályosan elrendezett sátrak színes kavalkádját, amelyek egy arénaszerű, tágas teret öleltek körül. Vidám, cukorkacsíkos vászonépítmények álltak szorosan egymás mellett a napfénytől kifakult fehér harangsátrak és a hagyományos gerincsátrak között, míg a magas vigvamok és díszes kreációk családi túrasátrakkal és egyszerű kerti pavilonokkal vegyültek. A legtöbbjük előtt kecskelábú asztalokat állítottak fel, amelyeken különféle áruk csábítgatták a vendégeket, a házi süteményektől kezdve a saját termesztésű gyümölcsökön és zöldségeken át a gyerekjátékokig, használt szerszámokig és virágzó növényekig.

Néhány asztal és sátor rogyadozott a dísztárgyaknak becézett holmiktól, amelyeket Agatha simán csak kacatoknak tartott. Ki akarhat össze nem illő, elszíneződött edényeket, csorba porcelándíszeket, fénytelen kristálykancsókat vagy műanyag Buddhákat vásárolni?

Azt el tudta képzelni, hogy miért akarják sokan kiszórni az ilyen ócskaságokat az otthonukból, de hogy az ördögben lelheti örömét bárki is abban, hogy megveszi mások szemetét?

– Úgy tűnik, elég sok, korábban kincsként őrzött tárgy közül válogathatunk idén – jegyezte meg Mrs. Bloxby, miközben figyelte, ahogy Agatha megvetően méregeti az ócskaságokkal megrakott közeli asztalokat.

Agatha oldalvást a barátnőjére sandított, és tudta, hogy az huncutul mosolyog. Margaret Bloxby apró termetű asszony volt, sima barna hajába helyenként ezüstszürke tincsek vegyültek, kedves arcán a részvét és együttérzés jól bevált kifejezését viselte. A huncut mosoly csak Agatha bosszantására volt fenntartva. Bár Agatha más esetben nem tűrte volna, hogy bárki gúnyolódjon vele – híres volt arról, hogy a provokáció legkisebb szikrája is azonnal kiverte nála a biztosítékot –, Mrs. Bloxbyra azonban soha nem tudott haragudni. A lelkészné számtalanszor részesítette már meleg fogadtatásban Agathát, türelmesen meghallgatta, sírhatott a vállán, ráadásul bölcs tanácsokkal is ellátta. Mindig is jó barát volt.

Mégis, ami Agathát igazán lenyűgözte Mrs. Bloxbyban, az nem a gyengéd, gondoskodó természete volt, amelyet persze nagyon is tisztelt, hanem rendíthetetlen lelkiereje – ezt értékelte igazán nagyra. Arany szíve volt és acélgerince. Agatha eltűnődött, megfér-e ennyi fém egyetlen emberben. Akárhogy is – Mrs. Bloxby töretlen bátorsága nemegyszer megmentette Agathát. Emlékezett az esetre, amikor behúzott neki egy férfi, akit Mrs. Bloxby azonnal fejbe vágott egy üveg házi készítésű csatnival. Aztán ott volt az a fegyveres, aki biztosan megölte volna mindkettőjüket, ha Mrs. Bloxby nem csavarja ki a kezéből a fegyvert és nem lövi mellkason. Az illető túlélte, de Agatha gyakran eltöprengett, mi történt volna Margarettel, ha nem így alakul a dolog. Mrs. Bloxbyt lesújtotta a gondolat, hogy kis híján kioltotta egy másik ember életét. Néha bizony megtörtént, hogy az arany tragikus összeütközésbe került az acéllal.

– Tudja, mennyire utálom az ilyen dolgokat – horkant fel Agatha, és a csecsebecsék felé intett a kezével, mintegy elhatárolódva az ócskaságoktól, valamint saját felkavaró emlékeitől. – Mégis, feltételezem, hogy mindez jó célokat szolgál.

– Valóban így van – erősítette meg Mrs. Bloxby. – Idén az egyik ilyen cél a régi temetőnk helyreállítása.

– Remélem, nem fogják kiegyenesíteni a megdőlt, régi sírköveket. Nem néznének ki jól olyan mereven szabályos sorokban. Maradjanak úgy, ahogy vannak, összehajolva, mint egy csapat régi haver, akik együtt öregedtek meg, nem pedig mint katonák egy díszszemlén.

– Egyetértek. Az egész helyreállítás abból fog állni, hogy újjáépítjük a temető falát és a gyalogösvényeket. Egyébként is, jó néhány kő már annyira törékeny, hogy szétporladna, ha valaki megpróbálná elmozdítani.

A sor elejére érve Agatha ragaszkodott hozzá, hogy ő fizesse ki a kávéjukat, és az egyik eldobható papírpoharat éppen átnyújtotta Mrs. Bloxbynak, amikor száncsengőhöz hasonló csilingelést hallott. Középkorú férfi sétált el mellettük, magas, fekete kalapban, fehér ingben és fehér nadrágban, nyakán piros sállal. Kalapját virágfüzér díszítette, a mellkasán keresztbe-kasul piros pántok, szalagcsokrokkal rögzítve. A csilingelő csengettyűk pántokon függtek, amelyeket közvetlenül a térde alatt kötöttek meg.

– Ó, a néptáncos ifjak! – Mrs. Bloxby vidáman jó reggelt kívánt a férfinak, és szélesen rámosolygott. – Mindig is szerettem, ahogy a férfiak rúgják a port, te nem? Most már persze vegyes tánckarról kell beszélnünk, már nem csak férfiakból állnak a csoportok.

Agatha a távolban megpillantotta a többi táncost, akik mind hasonlóan felöltözve közeledtek a parkoló felől. Felfigyelt az egyik alakra. Volt valami ismerős a mozgásában, ahogyan a vállát tartotta. Ez lehetetlen! Vagy mégsem?

– Gyorsan! – lihegte Agatha, és a kávéját Mrs. Bloxby kezébe nyomta. – Fogja meg!

Egyetlen gyors mozdulattal elővette tükrös púderét a táskájából, lesimította a haját, ellenőrizte a rúzsát és megigazította a ruháját. Megkönnyebbülést érzett, amiért épp ezt a ruhát választotta. A fekete alapon fehér virágminta nem volt kihívóan nyárias, a szoknya jóval a térde alá ért, a dekoltázsa ellenben éppolyan mélyre sikeredett, hogy bizonyos… csábos hatást keltsen.

– Ügyes! – bólintott elismerően Margaret Bloxby. – Mire ez a nagy sietség?

– John! – kiáltott oda Agatha őrülten integetve az egyik közeledő táncosnak.

Egy magas, jóképű férfi nézett felé, és szélesen elmosolyodott. Levette a kalapját, és úgy tett, mintha elbújna mögé, miközben közelebb lépett, és zavart színlelt, amiért lelepleződött, mint táncos.

– Soha nem mondtad, hogy részt veszel ebben! – fenyegette meg az ujját rázva Agatha, mintha haragudna rá.

– Meg tudom magyarázni! – nevetett a férfi, és lehajolt, hogy megcsókolja Agatha arcát. – Az egyik fiú lesérült, és megkértek, hogy ugorjak be helyette. Egy kicsit talán berozsdásodtam, évek óta nem csináltam ilyet.

– Mrs. Bloxby – intett a barátnője felé Agatha –, ő pedig a barátom, John Glass.

Mrs. Bloxby figyelte, ahogy Agatha és John egymásra néznek, és meglátta Agatha sötét szemében a csillogást.

– Örülök, hogy megismerhetem, Mr. Glass – rázta meg John kezét. – Már nagyon várom, hogy láthassam a tánc…

Sűrű, pattogásszerű zaj szakította félbe a lelkészné mondandóját, amelyet tompa robaj követett a hangszórókból.

– Mindenkinek jó reggelt… – szólalt meg egy férfihang. Durr! Bumm!

– …működik ez az izé?

Zzzzrrrr! Krrrrrrr!

– Nos… Üdvözöljük a carselyi falu…

Bzzzzzz! Durr! Bumm!

– Ó, istenem! – sóhajtott Mrs. Bloxby. – Alf olvassa a hirdetményeket. Semmi gondot nem okoz neki, ha valamelyik vasárnapi prédikációját tartja a szószékről, de ez ugyancsak kívül esik a komfortzónáján.

Bloxby tiszteletes, aki rövid ujjú fekete inget és fekete nadrágot viselt, amitől még kisebbnek és vékonyabbnak tűnt, mint máskor, tovább küzdött, és olyan erővel szorongatta a mikrofonját, hogy belefehéredtek az ujjpercei. Agatha látta, hogy mozog a szája, ahogy az adminisztrációs sátor előtt áll, és egy papírlapról olvas, de most egyáltalán nem jött ki hang a hangszórókból. Meglepte, hogy a férfi mennyire zaklatottnak tűnik. Általában nagyon magabiztos és határozott, szinte arrogáns ember benyomását keltette. Hirtelen nagy robajjal felharsant a hangja.

– …szóval lesz itt minden, az íjászattól és a tánctól kezdve a rugdosódóversenyig és felmosórongy-dobálásig csapatokban… várjunk csak… Micsoda? Az nem lehet…

A hangszórók szirénaként visítottak.

– Ó, a pokolba is! – szitkozódott a tiszteletes nem épp tiszteleteshez méltón.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha odamegyek és segítek – szólalt meg Mrs. Bloxby, azzal átnyújtotta a kávéját Agathának, és odasietett a férjéhez.

– Kérsz egy kávét? – pillantott Johnra Agatha, felajánlva Mrs. Bloxby poharát. – Margaret hozzá sem nyúlt, és ki fog hűlni, mire visszaér.

– Köszönöm – mondta John. – Nem voltam biztos benne, hogy ma itt leszel.

– Én sem gondoltam, hogy te itt leszel – felelte Agatha. – Azt hittem, dolgozol.

– Sikerült késő estére cserélnem a műszakomat, hogy kisegíthessem a fiúkat.

– Ez a tiszteknek járó kiváltság a rendőrségnél, Glass felügyelő?

– Nem igazán. Nem árt, ha a szerencse is melléd szegődik, hogy sikerüljön.

– Értem. Szóval, hogy lettél néptáncos?

– Igazából teljesen véletlenül. Évekkel ezelőtt pár barátom megismert a kocsmában egy csomó táncost, és azok beszéltek rá bennünket, hogy próbáljuk meg. Én abbahagytam, ahogy egyre jobban lefoglalt a munkám.

– És ki sérült meg? Mi történt vele?

– Mennyi kérdés! – kacagott John. – Ha nem tudnám, hogy magándetektív vagy, most akkor is megsejteném. Régi haverom, Wayne elvétett egy mozdulatot, megcsúszott, és kapott egy ilyet az arcába.

John feltartott egy vastag, sima botot.

– Gondolom, normális esetben nem püfölitek egymást botokkal.

– Vannak táncok, ahol összeütjük a botokat. Úgy tartják, hogy a kőris és a mogyorófa adja ki a legszebb hangot. Ez is a mulatság része.

– Ha már itt tartunk, mikor viszel el újra táncolni?

– Benéztem a Strangley-hez. Két hét múlva lesz megint társastánc. Már foglaltam is helyet.

Agatha akkor ismerte meg Johnt, amikor közös barátaik, a szintén rendőr Alice és Bill Wong esküvőjén táncoltak. Agatha emlékezete szerint évek óta az volt az első eset, hogy egész este egy olyan férfi karjaiban táncolt, aki nem taposott a lábára, és nem bukott el a saját cipőorrában sem. Agatha kiváló táncosnak tartotta magát, de John, akiről megtudta, hogy fiatalabb korában versenyszerűen ropta, lenyűgözően elegáns volt és könnyed.

Nem egészen egy héttel korábban John azzal lepte meg, hogy elvitte vacsorázni a Strangley-be, egy Mircester és Chipping Camden közti fürdőszállóba. Korábban Agatha úgy tartotta számon a szállodát, mint leánybúcsúztatók és golfhétvégék helyszínét, és ezek egyike sem érdekelte különösebben, de John felfedezte a különleges táncos vacsorarendezvényeiket. Az este belenyúlt a késő éjszakába, és Agatha másnap reggel John karjaiban ébredt otthon, a hálószobájában.

– Angyal vagy! – lelkendezett, miközben a nyakát nyújtogatta, hogy arcon csókolja a férfit, az pedig Agatha vállára csúsztatta a karját. – Lassan a testtel, tigris – szólt Agatha, és leszedte magáról John karját. – Ne feledd…

– Tudom… – sóhajtott John rezignáltan, mert pontosan tisztában volt vele, hogy Agatha szerint a nyilvánosság előtt kimutatott túl sok érzelem méltatlan, kissé közönséges, és igazából csak tinédzsereknek való –, mindennek megvan a maga helye és ideje.

– Ha már itt tartunk – vetette fel Agatha –, miért vannak itt ma a táncosok? Már jócskán benne járunk az őszben, és azt hittem, ezt csak tavasszal szokás előadni. Nem a termékenységi rítusokhoz meg ilyesmikhez van köze?

– Nem egészen. A cotswoldsi táncok hagyományosan a pünkösdről szólnak, ami nyár elején van, de a fiúk mindig is aktívak voltak karácsony másnapján és újévkor is, vagyis nagyjából bármikor. Ezeket a táncokat évszázadok óta járják. Egykor munkások, napszámosok, kőművesek is ropták, mert pénzt, ennivalót és sört kaptak fizetségül. Mostanában jótékonyságból csináljuk – és a sörért!

– És mi ez a rugdosódás-izé meg a… rongyrázás?

– Rongydobálás – javította ki John, mire Agatha gyanakodva húzta fel a szemöldökét, mert szinte biztos volt benne, hogy barátja megpróbálja átverni valami abszurd történettel.

– Mind a kettő létező dolog, de tényleg – vigyorgott. – A shin-kicking, vagyis a sípcsonton rúgás régóta szerepel a cotswoldsi olimpián…

– A cotswoldsi olimpián? – Agatha összefonta a karját, fejét kissé jobbra billentve kifejezte igényét, hogy John bizonyítsa be, nem szimpla ugratás az egész.

– Nem hazudok – védekezett mosolyogva John. – A cotswoldsi olimpiát minden évben megtartják Chipping Camden mellett a tavaszi szünet környékén. Először a tizenhetedik században rendezték meg, jóval a modern kori olimpiai játékok előtt. Mindig nagyon sok hagyományos versenyszám volt – kötélhúzás, futóversenyek meg hasonlók –, de a sípcsonton rúgás a játékok kezdete óta jelen van. Ez egyfajta birkózás. Két versenyző áll szemben, megragadják egymás gallérját, és egymás sípcsontját rugdalják. Az ellenfelet a földre kell kényszeríteni, vagy elérni, hogy feladja a küzdelmet.

– És a rongydobálás? Az is olimpiai sportág?

– Manapság igen. Egy csoport egymás kezét fogva körbe táncol. A kör közepén álló személy a hajító, akinek egy ilyen botot bele kell mártania… – John felmutatta a saját táncos botját – egy vödör sörbe. Kihalászik vele egy sörrel átitatott rongyot, és a táncolók felé hajítja. Annak a táncosnak, akit eltalál, innia kell a vödörből, és…

– Ne is folytasd! – Agatha beletörődő mosollyal csóválta a fejét. – Ha nem talál el senkit, a hajító issza meg a sört. Ez egy kocsmai játék, nem igaz? Honnan lehet tudni, hogy ki nyert?

– Arra soha senki nem emlékszik.

– Nagyon büszke vagyok rá, hogy ki tudom szúrni, mikor hazudnak nekem a férfiak – kacagott Agatha –, és ez túl röhejes ahhoz, hogy ne legyen igaz.

– Viszont ami engem illet, részemről szóba sem jöhet se a sípcsonton rúgás, se a rongydobálás – jelentette ki John kissé csalódottan, legalábbis Agatha így látta. – Ma késő este megyek szolgálatba, és nem akarok megsérülni a következő bálozós randevúnk előtt!

Táncoló pózba vágta magát, mintha láthatatlan partnerét tartaná a karjaiban, és a többi táncos felé sasszézott, miközben azt magyarázta, hogy „még át kell vennie néhány számot a fiúkkal”. Aztán megfordult, egy pillanatra megállt, és csókot küldött Agathának.

Agatha nézte, ahogy a férfi csatlakozik a többi, fehérbe öltözött táncoshoz. John nagyon nyugodtnak látszott – most sokkal inkább, mint amikor megismerkedtek. Mindig elbűvölő volt, és kellemes társaság, de ahogy jobban megismerték egymást, Agatha egyre kevésbé ötvennégy évesnek látta, inkább egyre fiatalabbnak. És ez – mondta magának –, mivel soha nem rejtette a szerénység palástja mögé önnön sziporkázó személyiségét –, teljes egészében nekem, Agatha Raisinnek köszönhető. Megváltoztattam ennek a férfinak az életét. Ő…

– Tényleg nagyon tetszel neki, ugye? – szólalt meg vontatottan Sir Charles Fraith kiművelt hangja Agatha bal válla fölött. Agatha megpördült.

– Szeretném, ha nem settenkednétek folyton a hátam mögé! – csattant fel dühösen, amiért megzavarták a töprengését, különösen mivel Charles mintha olvasna a gondolataiban. – Te vagy ma a második. Nem értem, mi történt az egyszerű „Helló” vagy „Jó reggelt” köszönéssel ahelyett, hogy rátörnétek szegény áldozatra és megzavarnátok.

– Sajnálom, Aggie, én…

– És ne nevezz így! – Agatha elviselte a becenevet, amikor ő és Charles még szeretők voltak, de semmi okát nem látta, hogy továbbra is tolerálja, amikor legjobb esetben is csak épphogy barátok.

– Agatha… – Charles nagy levegőt vett, és a mosoly vonalakat rajzolt tökéletesen simára borotvált arcára és apró ráncokat a szeme sarkába. Ropogósra vasalt ingén, kék sportzakóján és krémszínű nadrágján azonban egyetlen gyűrődés sem volt. Sir Charles Fraith makulátlanul elegáns volt, mint mindig, szőke fürtjei is mind egy szálig a helyükön voltak. Még anyaszült meztelenül is tökéletesen mentes volt mindenféle gyűrődéstől – Agatha saját tapasztalatból tudta.

– Jó reggelt! Elnézést kérek, amiért rád ijesztettem.

– Finnyás kis nőcske, nem igaz, Fraith? – szólalt meg a Charlest kísérő idősebb férfi.

– Finnyás kis…? – bámult a férfira Agatha. A pasas sokkal idősebb volt, mint Charles, az apja is lehetett volna, és magasabb is, bár a legtöbb férfi magasabb volt Charlesnál, de ugyanazzal a felső osztálybeli beszédmodorral rendelkezett. Hangjának mesterkéltségét tompította az évtizedekig tartó cigarettázás és whiskyfogyasztás okozta karcosság.

– Maga meg ki az ördög?

– Agatha, ő Sir Godfrey Pride – magyarázta Charles. – Ahogy te mondanád, szomszédok vagyunk.

– Nem – jelentette ki határozottan Agatha –, az ilyesmit én sosem nevezném szomszédságnak. A Barfield House-tól, ahol te laksz, nyilván egy álló napig kellene gyalogolni az ő lakhelyéig. A te házadat, Charles, több mint négyszáz hektár veszi körül, úgyhogy soha nem fogsz meginni egy csésze teát és csevegni a kerítés mellett, amit én szomszédságnak nevezek.

Egyáltalán nem néztek ki haveroknak. Sir Godfrey-nak loboncos ősz haja, vörös arca volt, és sötét, bozontos szemöldöke alól vizenyős szempár bámult kifelé. Viharvert tweedzakója kézelője foszlott, méretes, gyűrött kordbársony nadrágja pedig helyenként erősen kikopott és fakó rózsaszínű lett, máshol meg rémisztően piros, egy kicsit olyan, mint az öregember borvörös arca. Kinyújtotta a kezét Agatha felé. Agatha nem mozdult, hogy megszorítsa.

– Nem vagyok nőcske – jelentette ki hűvösen. – Üzletasszony vagyok.

– Nem akartam megbántani vele, kedvesem – mentegetőzött a férfi –, és éppen az üzleti képességei érdekelnek. Úgy hallom, nagyon jó abban, amit csinál.

– A legjobb – erősítette meg Agatha, és végre kezet rázott a férfival. – Úgy tudom, ez a terület is az ön birtokának része.

– Valaha az volt – bólintott Sir Godfrey –, de minden változik. Csak az olyan vén dinoszauruszok, mint én, maradunk ugyanazok a magunk szokásaival. A nevem azt jelenti, büszkeség, mint tudja, és a büszkeség a haladás ellensége.

– Sir Godfrey-nak van egy problémája, amit szeretne megbeszélni veled – jegyezte meg Charles.

– Igen, de nem fogom most zaklatni vele – mosolygott Agathára kedvesen Sir Godfrey. – Élvezze az ünnepséget és a csodás időt. A tél sötét napjai úgyis hamarosan ránk köszöntenek.

– Ha segíthetek valamiben, akkor meg kell beszélnünk egy időpontot – válaszolta Agatha, és átnyújtotta a névjegykártyáját. – Ezen a számon el tud érni hétfő reggel.

– Köszönöm, kedvesem. Alig várom, hogy újra beszélhessünk. Addig is, úgy látom, van valami, amivel sürgősen foglalkoznom kell. – A Vörös Oroszlán sátra felé nézett, amely már megnyitott. – Csatlakozik hozzám, ifjú Fraith?

– Nekem ez még kicsit korai, öregfiú – szabadkozott Charles –, de később újra melléd szegődöm.

Sir Godfrey a zakója zsebébe dugta a kezét, és elslattyogott a sörsátor felé.

– Mi volt ez az egész? – kérdezte Agatha, ahogy az öregember hallótávolságon kívül került.

– Fogalmam sincs – vonta meg a vállát Charles. – Útközben akadtam össze vele. Évek óta nem láttam a vénembert, de azt kérte, hogy mutassam be neked. Segítségre van szüksége, de nem ismer senkit, akiben megbízhatna. Azt mondta, látni szeretné, te megfelelő típus vagy-e.

– Megfelelő típus? – Agathát elöntötte a bosszúság, majd egyre dühösebb lett. – Isten bizony, még mindig meg tudtok lepni. Úgy érted, a