Dee Dumas & Takács Mátyás

Játszma

Copyright © Dee Dumas & Takács J. Mátyás

Hungarian edition © Soraya Kiadó

Borítófotó és borítóterv: Németh-Mészáros Bálint

Szerkesztés: Vasi Eszter

Korrektúra, tördelés: Vasi Csaba

ISBN: 978-615-01-6483-0

Soraya Kiadó Farmos, 2022

Elektronikus kiadvány

Felelős kiadó: Vasiné Szabó Rita

Elérehetőségek:

info@sorayakiado.com

www.sorayakiado.com

www.facebook.com/deedumas

„Az angyalokat nem fenyegeti kárhozat, az emberek azonban nem ilyen szerencsések – számukra mindig közel a pokol…”

Stephen King

Tartalomjegyzék

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

Dee Dumas - Kedves Olvasóm!

Takács J. Mátyás - Kedves Olvasók!

1. fejezet

2001. július 16.

Magyarország, Budapest

Úgy száguldok végig az éjszaka közepén a Váci úton, hogy a hülye zsernyák ne érhessen utol. Nem is értem, minek erőlködik ennyire a marha… A zene üvölt, a kiscsaj az anyósülésen ritmusra mozgatja a fejét, miközben kacarászik. Nincs teljesen magánál, mivel a pia mellé nyomott még valami szart is. Mondjuk pont nem érdekel, mert a kínálkozó lehetőséget sosem utasítottam vissza, nem most akarom elkezdeni. Ma éjjel jól akarom érezni magam.

Egy kis idő múlva a zsaru lelassít, ekkor már tudom, hogy nyert ügyem van, elveszem hát a gázról a lábam, majd bekanyarodom egy kis utcába. Biztos, ami biztos. Kifújom a levegőt, ám az adrenalin még mindig hasít az ereimben, nem vagyok nyugodt, mert tuti lekamerázta a rendszámomat az a görény. Apám megint ki fog akadni, amint tudomást szerez róla, ezek után biztos, hogy hónapokra ugrik a zsebpénzem is.

Hazamegyünk.

Megállok a garázs kapuja előtt, kinyitom a kesztyűtartót, és kiveszem belőle a távirányítót. Megnyomom a gombot, aztán várok, amíg a kétszárnyú vaskapu kinyílik. Felgördülök a garázs elé, leállítom a motort, és a lányra nézek, aki egy üveg piát szorongat, a szájához emeli az üveget és belekortyol. Még én sem érzem magam teljesen józannak, pedig a rendőr előli menekülés elég józanítóan hatott rám.

Várok még egy kicsit, hátradőlök az ülésemen, és hagyom, hogy a pulzusom valamennyire normalizálódjon, miközben a még mindig vihogó cafkát nézem magam mellett. Megállapítom, hogy még így félig józanul is kurva jól néz ki, legalább ma nem nyúltam mellé.

Mélyet szippantok a hajnali friss levegőből, hagyom, hogy átjárja a tüdőmet az oxigén, és óvatosan kifújom magamból. Azt hiszem, már jobban vagyok, de a csaj iránti vágyam szétfeszíti a gatyám, nem akarok tovább várni. Minél előbb rá akarom magam vetni a becserkészett zsákmányomra.

– Gyere – szólok a csajnak, aztán kiszállok a kocsiból.

A ház most csendes és sötét, anyámék nyilván alszanak.

Felosonunk a szobámba, teljesen ki vagyok éhezve, közben ez a szöszi meg egyre csak vigyorog. Lerakja az üveget a dohányzóasztalomra, aztán valami vad táncba fog, mindezt úgy, hogy egy légy zümmögése sem hallatszik. Közelebb lép hozzám, érzem édes parfümjének émelyítő illatát, mely még jobban felfokozza a vágyam, nem igazán vágyom most gyengédségre, ennek ellenére megcsókolom. A szám egyre lejjebb halad a testén, elidőzöm a nyakán, aztán a melleit kutatom. Egy mozdulattal sikerül megszabadítanom pici felsőjétől, ekkor derül ki számomra, hogy nincs rajta melltartó. Keble nem nagy, de izgalmasan ringatózik, ahogy játszadozom vele.

Leveszem a pólóm és lefektetem az ágyra, amint az ujjai matatni kezdik a testem, úgy nő mind jobban a férfiasságom. Nem akarok tovább várni, letolom a gatyám, az ő nadrágjával már nem is igazán törődöm, egyszerűen lehúzom róla a térdéig és behatolok. Csak ekkor tűnik fel, hogy a csaj arca tök sápadt lett.

– Rosszul vagy? – kérdem, de ő nem felel, csak hirtelen oldalra fordítja a fejét, és lerókázza a nyamvadt szőnyegem. Bökök még párat, csak hogy ne maradjak hoppon – A kurva életbe! – fordulok le róla.

Ez az este amilyen jól indult, olyan szarul végződött. Mindegy…

Teljesen kiakadok, mert tudom, hogy nekem kell a ribanc után feltakarítanom a szőnyeget, és ahogy erre gondolok, máris rám tör az émelygés. Elcseszett egy éjszaka… Igazából ezek után már nem is akarom itt látni ezt a hülye kurvát. Hívok neki egy taxit, aztán szépen hazaküldöm.

***

2001. július 17.

Magyarország, Buda,

Martin háza

Másnap elég későn kelek ki az ágyból. A fejem hasogat, hallom amint a szüleim megint veszekednek, na és ki más lehetne a téma, – mint mostanában szinte mindig – hát én.

Én vagyok a család fekete báránya. Apám szerint sosem viszem semmire. Mindketten azt akarták, hogy az érettségi után továbbtanuljak. Apám az orvosira szánt, anyám meg a jogra… Persze engem meg sem kérdeztek, fogalmuk sem volt az életemről, nem érdekelte őket, hogy én mit akarok… Amikor azt mondtam, hogy rendben, elmegyek az orvosira, anyám teljesen kiakadt, ha meg az ő javaslatát fogadtam el, apámat cseszte szét az ideg. A végén már teljesen leszartam, hogy ők mit akarnak, egyszerűen fogtam magam, és azt csináltam, amihez kedvem volt.

Ez persze nem tetszett egyiküknek sem, és még most sem tetszik. Ujjal mutogatnak egymásra, hogy melyikük hibázott nagyobbat, a végén persze mindig engem hoznak ki bűnbaknak… Nincs is kedvem lemenni, pedig egy kávé most jólesne.

Kisebb koromban sem volt jobb itthon a helyzet, amióta az eszemet tudom, azok ketten folyton veszekednek valamin. Mindig volt rá okuk… Mindig.

A karácsonyok, a szülinapi zsúrok, a közös családi ünnepek és programok folyton veszekedéssel végződtek, később pedig teljesen el is maradtak. Még a szülinapjaimat sem tartottuk meg. Egyetlen emlékezetes szülinapom volt, a tizennyolcadik, az is csak egy ember miatt maradt meg ilyen jól az emlékeimben, és az anyám húga volt, de őt sajnos legyőzte az a kibaszott rák. Ennek már valamivel több, mint két éve. Pedig ő volt a legjobb fej a családban, és talán ő volt az egyetlen ember, aki igazán szeretett engem. A temetésén megfogadtam, hogy ha egyszer nekem családom lesz, én mindent másképp csinálok majd.

Most már kéne az a kávé, mert úgy érzem, a fejem mindjárt felrobban. Hallgatózom egy darabig, végre csend van lent, apámék nyilván elmentek. Ő dolgozni, anyám meg a szokásos szépségipari köreit futja, gondolom.

Lemászom az emeletről, kavarog a gyomrom, de nem ez zavar most leginkább, hanem hogy szétrobban a fejem. Töltök magamnak egy csésze kávét, se cukor, se tej, egyszerűen lehúzom a keserű ízű feketét, és kilépek a teraszra.

Valamikor szerettem Budán mindent. A házunkat, a panorámát, a hegyeket, meg éjjelenként a pesti fényeket. Mára viszont már minden megfakult, unalmas. Folyton ugyanazokat a köröket futom… Felkelek, aztán jön a csesztetés apámtól, anyám nyávog neki valamit, ezen persze összevesznek, én meg inkább elmegyek bandázni Robival, mert nem érdekel az ősök nyomora. Este egy kis buli meg csajok, aztán másnap kezdődik minden elölről.

Elmélázom, a kávé nem hat, úgyhogy beveszek egy fájdalomcsillapítót, és visszafekszem az ágyamba.

***

2001. július 17.

Magyarország, Budapest

Andrássy út

Egy középkorú nő sétál végig kistermetű kutyájával a járdán. A kutya vígan csóválja a farkát, ahogyan apró mancsait egyre szaporábban teszi egymás elé. A nő lassan bandukol utána, miközben valakivel telefonál, és jókat kacarászik.

A következő pillanatban felfigyel arra, hogy egy autó őrült módjára száguld vele szemben az úton, de olyan gyorsan halad el mellette, hogy még azt sem látta pontosan, milyen márkájú lehet, csak egy fehér csíkot vélt felfedezni a délutáni forgalomban.

– Te jó ég – suttog maga elé, megcsóválja a fejét, aztán továbbsétál.

Ám a következő pillanatban hatalmas csattanásra lesz figyelmes, ekkor megfordul. Látja, hogy a fehér autó összeütközött egy másikkal, miközben még mindig csúszik az úton, több autónak is nekimegy, mire megáll.

Még fel sem fogja mi történt, amikor egy férfi szalad el mellette a baleset irányába, telefonnal a kezében. Pár szófoszlány üti meg a nő fülét, melyből megállapítja, hogy a mentőket hívta. Riadt tekintettel indul el a másik irányba, magával cipelve a kutyusát, aztán megáll a járda szélénél, és kíváncsian figyel.

Nem telik sok időbe, hogy megérkezzen a helyszínre két mentőautó is, nagyjából egyszerre érnek oda a rendőrökkel. Nem sokkal később egy tűzoltóautó is elfoglalja a helyét az úton. Körbenéz maga körül, már szép kis tömeg gyűlt össze körülötte, s mindenki a fejleményekre kíváncsi.

Amint tekinget, észreveszi, hogy a száguldó fehér kocsiból egy fiatal férfi testét emelik ki, de nem lát többet, mert a mentők azonnal körbeveszik őt.

Ebben a pillanatban egy éles, csikorgó hangra figyel fel, majd a hang irányába fordítja a fejét. Látja, hogy a másik autót épp a tűzoltók vágják szét. Kissé közelebb furakodik hozzájuk, miközben a szíve izgatottan kalimpál.

Újabb mentőautó érkezik a helyszínre, pár perccel később pedig egy másik távozik. Ekkor a fehér autó irányába pillant, ami mellől eltűnt a fiatal férfi teste, csak egy jókora vértócsa jelzi, hogy néhány perccel ezelőtt ott még feküdt valaki.

Ismét átpillant a másik autón dolgozó tűzoltókra, aggódása nem hagy alább, pedig nem is ismeri ezeket az embereket.

Gondolataiba merülve réved a semmibe, ami kissé eltereli a figyelmét, s mikor visszatér a jelenbe, látja, hogy két test fekszik egymás mellett a földön. Egy nő és egy férfi, nagyjából a negyvenes éveikben járhatnak, már amennyire ezt innen meg tudja állapítani.

A mentők mindkettő újraélesztését megkezdték.

Nagyon rossz érzés keríti hatalmába, két idegen fekszik előtte, arcuk és ruhájuk csupa vér, és nem mozdulnak, úgy néz ki a mentők segítsége is hiábavaló.

Végignéz rajtuk, a ruházatuk kifejezetten elegáns, nem olcsó holmi. Nyilván gazdagok lehetnek, és valószínűleg ebédelni voltak, mielőtt megtörtént volna a baj. Mit sem sejtve indulhattak el az étteremből, nem tudhatták, hogy az életük mekkora veszélyben forog.

A mentők nem adják fel, már legalább húsz perce igyekeznek visszahozni a párt az életbe, de az igyekezetük sikertelen.

A nő szíve még jobban elszorul, amikor mindkét testre rákerül a fekete fólia. Az ismeretlen asszony keze még kilóg alóla, a nap fényében megcsillan arany karikagyűrűje. Ennek a képnek a látványa örökre az agyába égett, s tudja, hogy fájdalmas percek és órák következnek a hozzátartozóik életében.

Elmorzsol egy könnycseppet a szeme sarkában. Végül felemeli a kutyusát, és magához öleli, majd remegő testtel továbbsétál a járdán.

***

2001. július 17.

Magyarország, Buda

Martin háza

Félhomály van, amikor magamhoz térek, olyan mintha tompa dörömbölést hallanék lentről. Amint felkelek és elindulok lefelé a kanyargós lépcsősoron, már szinte biztos vagyok abban, hogy nem hallucinálok. Valaki ököllel veri az ajtónkat. Anyámék még nincsenek itthon, de ez mostanság teljesen megszokott.

Megdörzsölöm a szemem, ezután kinyitom az ajtót, két zsaru áll ott. Na fasza, gondolom értem jöttek, gyorshajtás, mi más lehetne… Kit izgat, majd felhívom apám ügyvédjét, úgysem először fordul elő, pár óra, és már kint is leszek. Megpróbálom elolvasni, mi van a ruhájukra írva, de összemosódnak a betűk.

Végül a magasabbik eltereli a figyelmemet az olvasásról, amikor megszólal.

– Farkas Tamás vagyok, a hatodik kerületi rendőrkapitányságról. – Furcsán méregetem. Hogy honnan? Hatodik kerület? – Ön Gaál Martin? – Hangja megállítja a gondolatmenetemet.

– Ja – vágom oda neki, és megdörzsölöm az orrom. – Én vagyok. – Tágra meredt tekintettel bámulok rájuk, mondják már meg végre, hogy mit keresnek itt, de ők csak egymásra néznek. Végül úgy tűnik, az alacsonyabb a bátrabb, mert ő szólal meg.

– Sajnálattal értesítjük – kezdi, én meg várok –, hogy a szülei elhunytak egy autóbalesetben.

– A szüleim? – kérdezem halkan, miközben valamiféle gyomorgörcs fog el. Egyszerűen nem értem az egészet.

– Két órával ezelőtt balesetet szenvedtek… Egy másik autóval ütköztek össze.

– Melyik kórházban vannak? – vágok a rendőr szavába, mert nem akarom elhinni, amit mond, és már fordulnék be az ajtón, hogy magamra kapjak valamit, de a magasabbik hangja megállásra kényszerít.

– A szülei a helyszínen életüket vesztették, a kiérkező mentők megpróbálták újraéleszteni őket, de a sérüléseik olyan súlyosak voltak, hogy nem volt rá esély…

Ekkor átnyújt egy papírt, amit én remegő kézzel veszek el, igyekszem olvasni és értelmezni a leírtakat. Talán az orvosi jelentés lehet, de a betűk összefolynak a szemem előtt, csak homályos foltokat látok.

Nem hallom tovább a rendőrök szavait, amikor felnézek a papírból, már csak a két fickó hátát látom.

Fingom sincs, mi történik, bebaszom az ajtót, homlokom a hideg fához támasztom, a könnyem végigfolyik az arcomon, és fogalmam sincs, most mit csináljak…

Igyekszem eljuttatni az agyamba a rendőröktől kapott információt, de valamiért a tudatom elutasítja azt.

Besétálok a nappaliba, ledobom a papírt az asztalra, majd a teraszablakhoz lépek. Kifelé bámulok, nézem az egyre inkább elsötétedő külvilágot, az agyam totál kikapcsol. Még mindig nem tudom elhinni a történteket, remeg a testem, zokogok…

Fogalmam sincs, mennyi idő telik el, mire valamelyest összeszedem magam, kint már vaksötét van. A hűtőhöz lépek, kiveszek egy doboz sört, és nagyjából fél perc alatt üresen nyomom össze a dobozt. Érzem, hogy ez nem segít, valami erősebb kell. A bárhoz vonszolom magam, onnan előbújik néhány komolyabb ital. Apám őrizgette jeles alkalmakra, hát itt az ideje felbontani őket. A skót whiskey-vel kezdem, megfogom a poharat, dobok bele pár jégkockát, és teletöltöm az itallal. Belekortyolok, de kiráz a hideg, mindegy, a maradékot egy szuszra lehúzom, magamhoz veszem az üveget, és lehuppanok a kanapéra.

***

Amikor legközelebb kinyitom a szemem, hét ágra süt a nap, csak hunyorogni tudok. Úgy ébredek, mint akit agyonvertek, nehezen ülök fel a kanapén, és úgy érzem, hogy a tegnap este történteket csak álmodtam. Megdörzsölöm a szemem, végignézek a nappalin, tekintetem az asztalon heverő papírra siklik, és a semmiből újra előjön a gyomorgörcs, aztán keserű epe íze önti el a szám, rám tör a hányinger. A mosdóba rohanok, de csak öklendezem, semmi nem jön vissza. A földre ülök, kissé még mindig elhomályosít a tegnap esti alkoholos mámor, újabb sírás kerülget. Tudom, hogy össze kell szednem magam, de képtelen vagyok rá. Gyenge vagyok, elesett, és félek a jövőtől, attól a jövőtől, amiben a szüleim már nem vesznek részt, s nekem egyedül kell megbirkóznom mindennel. Nincs munkám, csak egy poros érettségi figyel valahol a szekrényben… Mit kezdjek vele? A szüleim pénze valameddig kitart, de mi lesz utána? Azt sem tudom, mi lesz apám cégével, én nem értek a pénzügyekhez…

Az egész életem egyik percről a másikra kész káosz lett.

Felhívom Robit, talán ő tud segíteni valamiben. A telefonja kicsörög, megkérem, jöjjön át, de nem mondok mást. Egy órával később kopognak, behívom őt. Robi körbenéz, majd velem szemben ül le az egyik fotelbe, miközben én a kanapén tespedek.

– Szarul nézel ki – mondja, de nem felelek. Megvakarja a fejét, rám néz, úgy folytatja. – Tegnap délután marha nagy baleset volt az Andrássyn, nem nézted a híreket? – Még mindig nem felelek. – Valami barom száguldozott a városban, egy házaspár vesztette életét, a kocsijuk a felismerhetetlenségig összeroncsolódott. A tűzoltók úgy vágták ki belőle a két szerencsétlent. Az a balfék meg túlélte, remélem megdöglik a kórházban…

Összeszorítom az öklöm, igazából Robitól többet tudtam meg a baleset körülményeiről, mint a zsaruktól. Ám fogalmam sincs, hogy akartam-e hallani mindezt. Őrült ideges vagyok, haragszom a világra, meg erre a baromra is. Nem tudom türtőztetni magam, képtelen vagyok ezt tovább hallgatni. Felugrom a kanapéról.

– Fogd be a szád! – üvöltök rá, és gyors léptekkel a barátom elé állok, majd az ökölbe szorított kezemmel az arcába ütök. Nagy volt az erő, hátradől fotelostól, és az orrához kap. Az öklöm sajog, ő meg nyilván csillagokat lát, ám leszarom.

– Mi bajod?! – veszi el a kezét az arcáról, az orrából ömlik a vér. – Normális vagy, baszd meg? – ordít, majd nehézkesen feláll a földről, aztán tántorogva indul ki a szobából, miközben szórja az átkokat rám. De nem érdekel, húzzon a faszomba, nincs is szükségem rá. Senkire sincs szükségem.

Azért egy hirtelen ötlettől vezérelve megadom neki a kegyelemdöfést, csak mert tudom, hogy kedvelte a szüleimet.

– Azok a szerencsétlenek… fateromék voltak.

– Mi van?! – néz vissza rám, aztán mint akibe villámként csap bele a felismerés, térdre rogy az ajtóm előtt. – A kurva életbe.

***

Nem tudok magammal mit kezdeni, Robi sem segített semmit, csak még jobban felcseszett, pedig tudom, hogy nem az ő hibája. Egyszerűen csak úgy érzem, tehetetlen vagyok, nem találom a helyem, mintha sehol sem lenne jó, mintha nem lennék önmagam.

Igyekszem összeszedni a gondolataimat, nehezen megy, mert közben szétbasz az ideg. Nem bírok uralkodni az érzéseimen, és ez kétségbe ejt.

Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha lemegyek a terembe, és kiadom magamból az összes rohadt haragomat. Inkább a bokszzsák, mint a barátok…

Egész kicsi gyerekkorom óta kick-boxolok, ez volt az egyetlen jó döntés, amit meghoztam az életemben. Apám annak idején büszke volt rám emiatt, de amint beléptem a tinédzserkorba, valami megszakadt köztünk. Utána már szinte teljesen egyedül jártam le az edzésekre. Sosem hagytam volna ki egyet sem, ahogy azóta is sokszor vagyok itt. Az ember tartsa karban a testét és az elméjét…

Annak idején úgy éreztem, hogy ez az a foglalatosság, amit szeretek, amit szívesen csinálnék. Elképzeltem, hogy apám milyen büszke lesz majd rám, amikor bezsebelem a különböző díjakat… De tévedtem… Jó voltam ebben a sportban, és az edzőm segítségével fantasztikus eredményeket értem el a junior bajnokságokon. A szobám falán egymás mellett lógtak az érmeim. De apámnak nem volt sok hozzáfűznivalója. Olykor az orra alatt eldörmögött egy gratulálokot, de nagyjából ennyi… Anyám meg persze folyton aggódott, amikor kék-zöld foltok jelentek meg rajtam… Hiába mondtam neki, hogy semmi bajom, a könnyeivel küszködve próbált rávenni, hogy fejezzem be ezt a sportot. Mivel egyikőjük sem támogatott igazán, végül szertefoszlott az álmom, hogy valamikor majd hivatásos kick-boxer legyek, de azért hobbi szinten megmaradt az életemben.

Most egyedül vagyok a teremben, és a zsákot bámulom. Rám tör a pánik, a pulzusom az egekben, még most sem vagyok képes felfogni a történteket. Rúgok egyet, de olyan erőtlen, hogy a zsák szinte meg sem mozdul. Erre feldühödöm, és úgy kezdem püfölni azt a szart, mintha az életem múlna rajta. Fogalmam sincs, mennyi ideje lehetek itt, amikor meghallok egy hangot az ajtó felől.

– Előbb-utóbb kiütöd magad, ha így haladsz. – Megállok, és a hang felé fordulok. Nem tudom, mióta állhat itt az edzőm, Miki, de most felém sétál. – A harag nem jó tanácsadó – mondja, én meg csak lihegni tudok. Visszafordulok, nem érdekel, mit beszél, újabbat ütök a zsák felé. Ekkor ér oda hozzám, elkapja a felé libbenő hengert, megállítja, és rám néz. – Azt hittem, megtanultad, hogy ne az érzelmeidre hagyatkozz. Nem irányíthatnak az érzéseid.

– Maga semmit sem tud az érzéseimről – vágom oda, miközben érzem, hogy kiköpöm a tüdőm. Fájnak a végtagjaim, de korántsem annyira, mint ahogy a lelkem hasogat.

– Valóban, ez igaz – mondja –, nem tudom, mit érzel most. – Fájdalom járja át a tekintetét. – Én csak a lányomat veszítettem el egy évvel ezelőtt, mit tudhatok én a te érzéseidről…

Emlékszem arra a napra. Miki nem jött be aznap, és utána soha többet. Legalábbis edzőként nem. De a lelki békéjét ő is itt találja meg ebben a teremben, és azt hiszem, én is ezért vagyok most itt.

Kíváncsi a tekintete, nyilván azért, mert ismer, még talán apámnál is jobban. Lehuppanok a földre, nem bírom tovább ezt a terhet. Feltör belőlem a sírás, de igyekszem visszafojtani, sikertelenül. Restellem, hogy ilyen érzelgős vagyok, nem akarom, hogy bárki így lásson. Mondani szeretnék valamit Mikinek, de nem jönnek a számra a szavak.

– Ne szégyelld az érzéseidet, mert az segít, hogy túléld – motyogja. – Rám pedig bármiben számíthatsz – biccent, aztán magamra hagy.

***

Nem tudom mit tegyek, fáj kimondanom, de egy hasznavehetetlen senkinek érzem magam. Pár nappal ezelőttig még azt hittem, enyém a világ, mert a pénz mindent megold. Bármi történt is az életemben, apám előrántotta a zsetonjait, és elintézett vele mindent. Most meg itt roskadok a milliókon, és tudom, hogy nincs az a pénz, ami visszahozná a szüleimet. Kifizetnék én egy egész vagyont, csak még egyszer hallanám őket veszekedni, csak még egyszer hallanám apám hangját, amikor rám förmed, hogy egy idióta barom vagyok, és hogy már megint neki kell kirángatnia a szarból. Bárcsak láthatnám még egyszer anyám lágy tekintetét ahogy rám néz, és a könnyeivel küszködve mondja:

– Apád szeret téged, nem úgy gondolta…

De nincs már ilyen, és nem is lesz. Csak az ürességet érzem a lelkemben. Legszívesebben ki sem másznék az ágyból egész nap, hogy ne kelljen látnom azt az üres bögrét, amit apám ott hagyott azon a bizonyos napon a mosogató szélén, vagy azt az üres terítéket, amit anyám nekem készített ki az utolsó estén, de én nem értem haza vacsorára. Fontosabb volt a buli, a haverok, meg az a drogos kurva, mintsem eltöltsek egy közös estét a szüleimmel. És most mi maradt nekem? A lelkiismeret-furdalás… Az maradt, semmi más…

És mindezt miért? Mert ugye velünk nem történhet semmi rossz, mert mi sérthetetlenek vagyunk, hiszen van lóvé dögivel, és ha az van, akkor minden van. Lófaszt! Mindenki hülye, aki ezt elhiszi, mindenki idióta, aki azt mondja, vele nem történhet baj! Pedig de!

A halál nem válogat, neki nem számít a pénz… Ha eljött az időd, magával visz…

– Bassza meg! – ordítom torkom szakadtából, és újra rám tör a sírás, de nem akarok engedni neki.

Tegnap óta nem öltöztem át, büdös vagyok, ezért úgy döntök, lezuhanyzom. Nem tudom, mi vezérel, mintha egy robot lennék, csak teszem az egyik lábam a másik elé. A meleg víz, a tusfürdő illata, mind a szüleim felé terelik megint a gondolataimat, és ez már kibírhatatlan fájdalmat okoz. Gombóc van a torkomban, olyan mintha valaki kést szorítana a nyakamhoz, mely bármelyik pillanatban elvághatja az ütőeremet. Bárcsak megtörténne, mert jelenleg nem érdekel semmi, csak szüntetni akarom ezt a mocskosul pocsék érzést.

Felöltözöm, lemegyek a bárszekrényhez, a whiskey-s üveg üres, de talán lesz még benne valami más pia. Kinyitom a kis kulcsos ajtót, és megnézem, mi van még benn. Találok egy bontatlan vodkát, ám félretolom. Egyszer rohadtul benyakaltam belőle, két napig hánytam, azóta nem iszom meg. Van még itt édes és száraz pezsgő is, meg bor. Hát egyik sem az én italom.

Fáradt vagyok, de alkohol nélkül nem megy az alvás. Lemegyek a garázsba, csak akkor tűnik fel, hogy anyám kocsija nincs itthon. Fekete BMW-je valahol darabokra törve fekszik.

– Mennyivel közlekedett az az istenverte állat, hogy úgy összetört egy ilyen autót? – suttogom magamnak, megremegek.

Apám Audija még mindig a felhajtón áll, ahol hagytam, még a kulcs is benne van. Beülök, és beindítom a motort, aztán hátradőlök, miközben kinyitom a kaput. Lassan kigurulok az útra, és legszívesebben a gázpedálra lépnék, de mintha egy láthatatlan kéz visszatartana.

A törzshelyemtől pár sarokkal lejjebb van csak hely, de leszarom, mert szükségem van némi italra. Úgy gondoltam, iszom párat, aztán hazamegyek, és kialszom magam, de összefutok Robival.

***

2001. július 18.

Magyarország, Budapest,

RIO

Robi kissé feszélyezve kezdi érezni magát, amint meglátja Martint belépni a szórakozóhelyre, ám nyilván mindketten tudják ennek az okát, hiszen az a kis délelőtti malőr nem tett jót egyiküknek sem. Végül is már mindegy, mi történt, Martin odaint a haverjának, miközben felül a bárszékre a pulthoz. Robi is megemeli a karját, ezután elindul felé.

– Azt hittem, nem jössz le ma – mondja, Martin meg azt nézi, mi van az orrával. Nem látszik rajta semmi, ennek ellenére nem akarja felhozni a napközbeni történéseket, ezért csak kurtán válaszol.

– Kell valami erős, hogy tudjak aludni.

– Az van itt bőven – mondja Robi. – Két whiskey-t! – kiabálja a pultosnak, aztán a haverja felé néz, megszívja az orrát és kérdez.

– Hogy vagy?

A férfi egyáltalán nincs jobban, mint pár órával ezelőtt, de mit lehet válaszolni egy ilyen kérdésre… Csak őszintén.

– Pocsékul – felel.

– Ja, azt vettem észre – sóhajt Robi, és megsimogatja az orrát. Közben az ital is megérkezik, Martin pedig egy szuszra megissza.

– Még egyet – rázkódik meg, miközben visszacsúsztatja a poharat a fickónak, ő meg már tölti is a következőt. – Legyen dupla. – Ezután ránéz a barátjára. – Bocs a délelőtti… szóval… – vakarja meg a fejét. – Szóval, tudod… Nem voltam önmagam.

Robi ránéz, nem szól, majd kiissza az italát, és lecsapja a poharat a pultra. Martin látja rajta, hogy kissé ideges, de a történteken már nem tud változtatni.

– Még egyet – emeli fel a kezét, aztán a barátját kezdi méregetni, szeméből mintha egyfajta csillapíthatatlan harag áradna, de egy kis idő után a tekintetében lévő düh végül enyhülni látszik. – Legalább helyretetted az orrom – neveti el magát –, fátylat rá.

Martin megkönnyebbülve sóhajt fel, iszik még pár kört Robival, aztán totál bebaszva indul haza.

***

2001. július 18.

Magyarország, Budapest,

RIO

Amint kilépek az utcára, sokkal hűvösebbnek érzem a hajnali levegőt, mint a pult mellett ülve. Pár sarokkal lejjebb hagytam a kocsit, addig talán el tudok még sétálni, közben azon morfondírozom, hol csesztem el az életem.

Ahogy sétálok, halk hang szólít meg hirtelen a semmiből.

– Do you need Green?

A marha biztos azt hiszi, hogy külföldi turista vagyok, közben meg leesik, hogy füvet kínál… Lecövekelek és ránézek.

– Green, mi? – mondom, majd biccentek a fejemmel, és kérek tőle pár grammot. Ő átnyújtja a pici zacskót, én meg a pár ezer forintot, amit cserébe kért, aztán a zsebembe csúsztatom a füvet, és elhúzok onnan.

Nem sokkal később végre a megszokott helyemen vagyok, de mocskosul rossz érzés belépni a házba. Ledobom a kabátom a nappali egyik foteljára, kiveszem a füvet és betekerem. Leülök a kanapéra, meggyújtom, várom a hatást, de elmarad…

– Mi a fasz? – nézem a már félig elszívott joint-ot. Szagolgatom, ízlelgetem, valami nem stimmel. Lerakom a picsába, szarok rá, inkább előhúzok még egy üveg piát és megiszogatom.

Valamikor délelőtt térek magamhoz, egyáltalán nem vagyok jól. Felülök a kanapén, de ez is csak óvatosan megy, mert teljesen elgémberedett a testem. A tekintetem a hamutálban lévő cigire siklik, megdörzsölöm a szemem. Az agyam nem igazán akar dolgozni, de ismerős illat csapja meg az orrom, csak nem tudom honnan jön. Mintha valami fűszer lenne… Megszagolom az elnyomott joint-ot, kiráz a hideg.

Anyám szeretett főzni, ez valami olyan fűszer lehet, amit sokszor használt, tuti van itthon belőle. Nem érdekelne ez az egész, de idegesít, hogy átbaszták a fejem, ezért kinyitom a szekrényajtót, ahol anyám a fűszereket tárolta, és elkezdem szagolgatni a tégelyeket. Nem tart soká, érzem ezt a jellegzetes illatot. Gyorsan megtalálom, megnézem, mi van a dobozra írva. „MAJORANNA”.

Az a kis buzi szépen átbaszott, hogy rohadjon meg! Most legszívesebben visszamennék, hogy megmutassam neki, hogy kivel szórakozzon, de tudom, fölösleges. Úgy sincs már ott az a nyomorék, én meg nem keresem meg pár ezer forint miatt.

– A kurva anyját!

***

Este persze visszamegyek bulizni abban bízva, hogy ma szerencsével járok. Robi pár fickó társaságában mulatja az időt, ám mikor odabattyogok hozzájuk, a haver elküldi őket, aztán végigmér.

– Ülj már le – biccent az egyik szék felé.

Lehuppanok mellé, ő meg elém tol valami italt, közben meg azt ecseteli, mennyire pocsékul nézek ki.

– Kösz! – szakítom meg a tényfeltáró elemzését, amit épp rólam alkot, végül elmesélem neki, hogy jártam előző éjjel.

Robiból feltör a nevetés, alig bírja abbahagyni, pár perccel később viszont komoly tekintettel mered a szemembe.

– Miért állsz szóba idegenekkel? – kérdi, én meg csak meredten bámulok rá. – Ha jó cucc kell, én tudok szerezni neked – húzza mosolyra a száját.

Nem is tudom, hogy meglepődöm-e Robi szavain, vagy inkább ledöbbenek azon, amit mond. Nem szólok semmit, csak figyelek, és elgondolkodom a hallottakon, közben megemelem a poharat, és belekortyolok az italba, aztán a lányokat kezdem nézegetni.

Robi újra felnevet, szinte biztos vagyok benne, hogy a bénaságomon mulat ilyen jót, ezért felé fordítom a fejem.

– Komolyan mondtam, Martin – mondja. – Ha fű kell, keress meg – hagy magamra.

2. fejezet

2001. július 20.

Magyarország, Buda

Martin háza

Fogalmam sincs, mennyi lehet az idő, kissé lehangoltnak érzem magam. Tegnap eléggé kiütöttem az agyam az itthon talált maradék piákkal. Egy biztos, most megint pocsékul vagyok lelkileg. Nincs kedvem felkelni az ágyból, még az órámat sem szedem elő, kit érdekel mennyire rohan az idő.

Kezd fájni a fejem, mégiscsak jólesne egy kávé, lassan felülök az ágyban. Levert vagyok, kissé mintha szédelegnék is. Csak nem kellett volna össze-vissza innom, de nem tehetek róla, kell valami, ami letompít.

Letántorgok az emeletről, lefőzöm és megiszom a kávét. Apám bögréje még most is a mosogatónál figyel, ideges leszek, mert tudom, hogy amíg az ott van, mindig arra az átkozott napra fogok gondolni. Megfogom, hogy elmossam, de valami a mellkasomba vág. Őrült fájdalom jár át, legszívesebben üvöltenék, és meg is teszem, majd a falhoz vágom a bögrét, ami elemeire hullva ér földet. Pont úgy, mint az életem…

Összeszedem a darabokat, az egyik éles szilánk viszont szétvágja az ujjam. A káromkodást nem bírom visszafogni, mint a vulkánból feltörő porfelhő, úgy gomolyognak belőlem a szavak.

Lemosom a vért a csapnál, megnézem, de nem mély a seb, leragasztom, és visszamegyek a szobámba.

Annak ellenére, hogy a fejem hasogat, kipihentebbnek érzem magam, mint eddig bármikor, végül az órámra pillantok, délután három. Ma nincs kedvem semmihez, nem mintha eddig lett volna, ám piát megint nem hoztam magammal, és itthon is elfogyott, de ez most a legkevesebb.

Lenyomok pár fekvőtámaszt, meg néhány felülést, szükségem van rá, hogy érezzem, én még élek. Nem tudom meddig terhelem magam a földön, fájnak az izmaim, végül csurom vizesen ülök le az ágyra.

Bekapcsolom a tévém, már napok óta nem néztem benne semmit. Ide-oda nyomkodom a távirányítót, de semmi értelmes műsor nincs benne, már épp arra készülök, hogy kikapcsolom, ebben a pillanatban viszont megszólal egy női hang, ami anyámék balesetét ecsetelgeti. Bámulom a képet, és nem hiszem el, amit látok. Összeszorul a szívem az autó roncsát látva, nem is hallom, mit mond a nő. Egyetlen dolog üti meg a fülem, hogy a szüleim balesetét okozó tetves kis görény is megdöglött. Remélem a szülei azt érzik most, amit én… Ugye milyen nyomorult ez az élet.

Olyan érzésem van, mintha a lelkem egy kis része nyugalomra lelt volna, de igazából csak olyan kis része, ami a dühömet nem tudja csitítani. Legszívesebben felkeresném a kis csíra szüleit, és a szemükbe néznék, elmondanám nekik, ne sírjanak, mert ez így fair. Az a kis takony két életet vett el, de csak eggyel fizetett érte, örüljenek neki, és lépjenek tovább.

De persze nem teszem, minek? Kinek lenne ettől jobb?

Teljesen összeroskadok, mint egy kisgyermek, csak most az a különbség, hogy nincs itt senki, aki megvigasztalna. Összefonom a kezem a mellkasom előtt, mert úgy érzem, menten kettéhasad, és életemben először a lelkem mélyéről tör fel a sírás, amit nem tudok, és nem is akarok elfojtani. Hallgatok az edzőm tanácsára, kiadom magamból, így talán megkönnyebbülök.

***

2001. november 25.

Magyarország, Budapest

Három hónap telt el a szüleim temetése óta, de még mindig nem találtam nyugalmat, és azóta is mindennap kimegyek a temetőbe. Talán bűntudat gyötör, talán valami más… Bármilyen szar is volt a kapcsolatunk, mégiscsak a szüleim voltak, szerettem őket, s talán valamilyen szinten ők is engem, de erre azt hiszem, későn döbbentem rá. És most itt állok tök egyedül, elveszetten, mert nincs kinek elmondanom az érzéseimet, nincs kitől bocsánatot kérjek, és nincs, aki megbocsátana nekem.

A temetési szertartás nagyon szép volt, Robi és Miki segítettek mindenben, hálával tartozom nekik. Még nem találtam munkát, nem megyek el sem gyorsétterembe, sem árufeltöltőnek egy hülye szupermarketbe, nem gürizek pár ezer forintért. Az az igazság, hogy megszoktam egy színvonalat, nem adom lejjebb, s bár az örökölt vagyon nem tart örökké, egy darabig még biztos elleszek vele.

Már azon is töröm a fejem egy ideje, hogy elutazom pár hétre valahova, hátha segít kiszellőztetni az agyam. Igen, talán ez a legjobb ötlet. Nem is vacillálok sokáig ezen, felmegyek a netre, és keresgélni kezdek. Feljön egy hirdetés, "Utazz velünk Francia Polinéziába!" Rányomok. Tetszik a hely, nem olcsó, de a világ másik felén van, és nekem most pont ez kell. Minél messzebb a nyomorúságos életemtől…

Lefoglalok egy bungalót Bora Bora szigetén, aztán elintézem a repülőjegyet. Mivel a sziget Franciaországhoz tartozik a papírmunka igen csekély, pár oltás, és már indulhatnék is. Elintézek mindent, aztán nincs más dolgom, csak várni.

Addig is elütöm az időm a szokásos semmittevéssel, bulikkal, nőkkel, olykor még szükségem van egy kis fűre is abban a reményben, talán így tompítani tudok a nyomoromon.

Aztán egyszer csak elérkezik a nap, elindulok. Egyáltalán nem rövid az út, órákat repülök, ráadásul Los Angelesben még várni is kell, nem is keveset, de végre elérem az úticélom.

Gyönyörű a sziget, megérte a várakozást. A reptérről elvisznek a bungalómig, ahol ledobom a bőröndöm, és kilépek a hátsó teraszra. A türkízkék víz felett állok, a panoráma gyönyörű, csodálkozom, hogy ebben a földi paradicsomban kevés a turista.

A francia sosem volt az én nyelvem, kivéve az ágyban, de az angolt jól beszélem, ezért elindulok felfedezni a környéket. Ahogy végigsétálok a fából eszkábált pallókon, látom, amint a vízben vígan fickándoznak a színes halak. Sosem voltam még ilyen közel a természethez. Ebben a percben úgy érzem, haza sem akarok menni…

A strandon egy kis bódé áll, pálmalevél fedi a tetejét, és valami nádféleségből tákolták. Közelebb megyek, megnézem mi az. Úgy néz ki, egy bárszerűség, ahol van pár szék, de csak két ember ül ott, és azok is helybéliek lehetnek. Odasétálok, majd szomjan halok, de az alkoholhoz még korán van, most inkább csak a szomjamat oltanám.

– Helló – köszönök, ekkor megfordul egy lány. Vonzó teremtés, alakja kifogástalan, dereka vékony, mellei elég nagyok és formásak. Bikinifelsőt és fűszoknyát visel, a haja a fenekéig ér, ébenfekete színe ragyog a napfényben.

– Salut – köszön vissza franciául, hangja csilingel a lágy szélben.

Angolul beszélek hozzá, remélem megérti, s bár töri kissé azt a nyelvet, azért érthető mit mond.

– Egy hideg szomjoltót kérek. Mit ajánlasz? – tegezem le, nem lehet idősebb nálam.

– A sziget specialitását – feleli. – Bora Borai álom.

Nem tudom, mi lehet az, de marha jól hangzik, úgyhogy kérek egyet. Felülök a bárszékre, és figyelem ahogy összeállítja nekem azt az álomkoktélt, végül átnyújtja egy kettévágott kókuszdióban. Jól néz ki az ital, na meg a csaj is. Megkóstolom a hűs levet, viszont a szemem nem tudom levenni a feketehajú szépségről. Közben meg nyugtázom magamban, hogy ez az ital tényleg finom, mondjuk nem tudom eldönteni, mi van benne; valami vegyes gyümölcslé lehet, semmi alkoholtartalom…

– Gyönyörű ez a sziget – suttogom, ő meg mosolyra húzza a száját. Olyan férfiasságállító mosolya van, egy pillanat alatt kiver a víz. Azt mondják, a magyar lányoknál nincsenek szebbek, amivel én is egyetértek, de a kivétel ugye erősíti a szabályt. Ő itt a kivétel… Aranybarna szeme, napsütötte bőre felcsigázza érdeklődésemet.

– Nagyon szép vagy… – Kortyolok még egyet az italomból, ő meg csak mosolyog. – Egy ilyen szép lánynak nincs keresnivalója egy pult mögött – villantom meg csajozós vigyorom, ettől az otthoni nők elalélnak, de ez a lány még mindig csak mosolyog. Lehet, nem úgy sikerült, ahogy gondoltam, lelkileg még amúgy sem állok készen teljesen a nagy macsó szerepére. Vagy esetleg nem érti mit mondok?

– Gondolom van barátod.

Ekkor hátat fordít, csinál valamit, majd visszanéz rám.

– Nem jól gondolod – tűnik el a mosoly az arcáról.

Na ebbe szépen beletrafáltam, talán nem kellemes emlék, így nem faggatom tovább.

– Ne haragudj, nem akartalak megbántani – állok fel a székről, magamhoz veszem az italom, és elindulok vissza bungalóba.

– A barátom meghalt – szól utánam, én meg visszafordulok. – Fél éve, egy balesetben.

Csak nézek rá, mert átérzem a fájdalmát, én is majdnem annyi ideje vesztettem el a szüleimet, és azóta sem szűnik a fájdalmam. Lehet a sors hozott erre a szigetre, és nem a véletlen.

– Én is felejteni jöttem ilyen messzire – mondom, és visszalépek hozzá. – A szüleimet veszítettem el négy hónappal ezelőtt.

Nem szól semmit, csak lehajtja a fejét, és elmorzsol egy könnycseppet.

– Azt hiszem, sorstársak vagyunk – mondom, ő meg rám emeli a tekintetét, halványan látom azt a finom kis mosolyát az arcán, miközben a szája szegletén megjelenik két édes kis gödröcske, viszont a szemében tükröződik a fájdalom. Én is meghúzom a szám, aztán megfordulok, és újra a part felé veszem az irányt.

Szar érzés, hogy felejteni jöttél egy ilyen csodás szigetre, de a nyomorod itt is utolér. Hogy lehetne így bármit is félretenni, kikapcsolódni, pihenni, feltöltődni, ha a halál állandóan a nyomodban jár, és úgy követ, mint egy sötét árny?

***

Gyönyörű a napfelkelte. A kis fa teraszkán ülök, és a végtelen tengert bámulom. Minden olyan gyomorforgatóan rózsaszín, máskor ettől a habos díszlettől kiverne a víz, most viszont teljesen másképp hat rám a látvány. Megdörzsölöm a szemem, nem aludtam sokat, de nem lep meg; hónapok óta nem alszom teljesen jól. A pia valamennyit segít, de tegnap még azt sem ittam. Úgy érzem ki, kéne ütnöm magam, hogy aludjak egyhuzamban pár órát, mert ha így haladok, idő előtt én is követem a szüleimet.

Bárcsak ők is itt lennének velem, sosem utaztak ilyen messzire. A közeli hoteleket és tengerpartokat pécézték ki, pedig lett volna miből eljönniük ide. A szívem egy darabjával őket is elhoztam magammal, szinte hallom anyám kedves hangját, s őszinte kacaját. Ritkán nevetett, de olyankor szívből. Vajon boldog volt apám mellett? Sosem gondolkoztam még ezen. Apám viszont konok, makacs egy ember volt, szerette a szép nőket, abban is biztos vagyok, hogy nem egyszer dugott félre anyám mellett. De mindig a tisztességről papolt nekem. Ne szépítsük, egy igazi képmutató alak volt. Most mégis hiányzik.

Kicsordul egy könnycsepp a szememből. Na tessék, kezdek elpuhulni, de amikor kisírom magam, olyankor mindig könnyebb, hát miért fognám vissza az érzelmeimet.

Most csak egy alsógatya van rajtam, de kit érdekel, voltam én már szellősebben is öltözve, meg amúgy sincs a környékemen senki. Beugrom a hűsítő vízbe, úszom pár kört, majd kimászom onnan. Jólesett, felfrissültem, de kéne egy kávé. Felöltözöm, és elsétálok a bárhoz, hátha meg tud lepni az a lány egy feketével.

Még nincs nyitva a bódé, nem is várok, mit tudom én, mikor jön ide bárki. Közelebb mehetnék, hogy megnézzem, hátha ki van írva a nyitvatartás, de nincs kedvem, inkább megfordulok, majd keresek valami boltot, vagy étkezdét, ahol lehet kapni egy kis koffeint. Csak pár lépést teszek, amikor hallom a tegnapi lány kedves hangját.

– Helló, idegen!

Megfordulok, látom, ahogy közeledik felém, a tekintetem a csípőjére siklik, lágy ringásába beleszédülök. Egy rövid farmernaci és egy feszes ujjatlan póló van rajta. Nyoma sincs a fűszoknyának meg a bikininek. Nem is tudom hirtelen eldönteni, melyik szettje tetszik jobban. Mielőtt odaérne hozzám, a szemem feljebb tornászom a feszes melleire, aztán megáll előttem, én marha meg még mindig a kebleit bámulom.

Lehajol, hogy a szeme az enyémmel egy magasságban legyen, és rám mosolyog, majd felém nyújt valamit, de nem figyelek oda.

– Jó reggelt – mosolygok zavaromban, és tartom a szemkontaktust, amíg kiegyenesedik.

– Kávét? – adja át a poharat.

– Köszönöm – veszem el tőle és belekortyolok. Őszintén szólva nem a legjobb, de legalább van koffeintartalma. – Honnan tudtad, hogy itt leszek?

– Nem tudtam – feleli, én meg értetlenül nézek rá, miközben megemelem a papírpoharat. – Magamnak hoztam a kávét.

Elszégyellem magam, ilyen még nem volt, mi a fasz van velem?

– Ne haragudj – nyögöm, mekkora egy paraszt vagyok…

– Ugyan – fojtja belém bocsánatkérésem. – Én kínáltam. – Nem tudok mit mondani, de ő folytatja. – A turisták nagy része kávéfüggő, a közelben van egy reggelizőhely, ahonnan én magam is szoktam kávét venni. Szeretem az ízét.

Nem szólok, ő sem mond már semmit, csak bámuljuk egymást. Nem vagyok hozzászokva az ilyen szituációkhoz, én nem így szoktam csajozni. Megrázom a fejem, mert ugye nem csajozni jöttem, talán a sós tenger illata és a friss levegő van rám ilyen hatással, és sodor engem ebbe a hülye helyzetbe, mintha nem tudnék gondolkodni.

A lány megfordul, távozni készül, én marha meg hagyom, csak bámulom a homokban hagyott pici lábának a nyomát. Tök olyan érzésem van, mintha arra kérném, velem csalja meg a barátját, pedig esküszöm, erről szó sincs. Mire felnézek, már elég messze jár, így kénytelen vagyok kiabálni.

– Még a nevedet sem tudom!

– Mila! – pördül egyet a tengelye körül és továbblépdel.

– Mila – suttogom.

– Én meg Martin vagyok! – ordítom, ő felemeli a kezét, nyilván ezzel jelzi, hogy hallotta, de meg sem fordul, továbbsétál. Megvárom, amíg eltűnik előlem, én barom megkérdezhettem volna, mikor nyit a bár, de komolyan mondom, ez a csaj lebénít. Hátat fordítok a kávémmal együtt, és visszatérek a bungalómba.

Megnézem a telefonom, Robitól jött egy üzenet, gyorsan válaszolok, de csak azért, mert tudom, hogy aggódik miattam, és nem lehetek paraszt vele, hiszen sokat segített nekem az elmúlt hetekben. Úgy döntök, pihenek még egy kicsit, aztán járok egyet a parton, meg megkeresem azt a reggelizőhelyet, amit Mila említett, hogy máskor ne az ő kávéját nyúljam le.

***

Már vagy négy napja „csapom a szelet” ennek a lánynak, hátha beadja a derekát, és hazajön velem Magyarországra, de ő nem vesz komolyan. Pedig eljöhetne, mert tényleg jól érzem magam vele, és biztos vagyok abban, hogy ő is így van ezzel. Amikor együtt vagyunk, olyan mintha könnyebb lenne elviselni a szüleim hiányát, mintha a mellkasomon ütött seb kezdene beforrni, és ezt látom rajta is.

Ülünk egymás mellett a part menti hófehér homokban, a naplementét bámuljuk. Csendben vagyunk, hallgatjuk az óceán morajlását, és nézzük a víz találkozását a parttal. A hab táncol egyet a homokkal, azután visszahúzódik oda, ahonnan jött.

– Mi történt a szüleiddel? – kérdi a lány egy váratlan pillanatban, ezzel úgy érzem, szíven döf. Újra elfog a harag meg a bánat. Nagyon szar érzés.

Lehajtom a fejem, kissé oldalra fordítom, ő meg rám néz. Látom a szeméből sugárzó ártatlanságot, talán könnyebb, ha beszélek róla.

– Egy autóbalesetben haltak meg. – Nem kell emlékeznem, mert még mindig tisztán él bennem minden pillanat, ami akkor történt. Anyám összetört autóját és a két zsaru arcát, akik értesítettek a történtekről, sosem fogom elfelejteni. Sóhajtok egy mélyet, visszanézek az óceán felé, majd elmesélem a történetet.

Mila nincs megdöbbenve, de észreveszek egy könnycseppet, ami végigfolyik az arcán.

– És a te barátod? Vele mi történt?

Sóhajt, látom, hogy neki sem könnyű erről beszélnie, de engem kissé megnyugtatott, hogy kiadtam magamból a történetemet, talán rajta is segít.

– Ő nagyon kedves volt mindenkivel. Nem véletlenül szerettem bele – kezdi. – De ahogy teltek a hónapok, valami megváltozott… Ő változott meg, de még csak nem is sejtettem az okát. És hogy őszinte legyek, a mai napig nem tudom, mi történt pontosan. Egyik nap összevesztünk, mert szerettem volna segíteni neki, de ő nem hagyta. Még este felhívtam, hogy beszéljük meg, ő pedig megígérte, hogy reggel átjön. De hiába vártam – hajtja le a fejét, és morzsol el egy újabb könnycseppet, én meg csak nézem őt. – A kikötőben találtak rá, az egyik csónakban… Felvágta az ereit – zokogja.

Úgy érzem, teljesen kiakadok, de mielőtt bármit is tudnék mondani, Mila megelőz.

– Nagyjából túl vagyok rajta – törli meg a szemét. – Eleinte gyötört a bűntudat, azt gondoltam, az én hibám, korábban kellett volna észrevennem, hogy valami baj van, de mára ez megváltozott.

– Hogy csináltad? – kérdem, hátha ad valami jó tippet, amivel enyhíthetném én is az elcseszett érzéseimet.

Feláll mellőlem, és közelebb sétál a vízhez, én meg követem őt. Lábával belelép a puha, nedves homokba és vár. Aztán érkezik a hullám, mely beborítja lábnyomát, majd visszahúzódik. Látszik még, hogy Mila hova lépett, de halványabban. Jön még egy adag víz, mely még inkább elhalványítja a lábnyomát, a következő adag pedig teljesen eltűnteti a homokból a nyomot, mintha sosem lett volna ott. A lány rám néz és mosolyog.

– Látod! Ahogy a tenger elmossa a partmenti lábnyomokat, úgy hagy alább mind jobban a fájdalom. Bár teljesen sosem fog megszűnni, de ahogy múlik az idő, egyre könnyebb lesz elviselni.

Nem tudom, mit mondhatnék, egy kalap szarnak érzem magam a csaj mellett. Hogy lehet valaki ilyen fiatalon ennyire bölcs?

***

Másnap reggel valaki kopog a bungalóm ajtaján. Őszintén szólva piszkosul nem kellemes erre ébredni, főleg apámék balesete óta.

Megdörzsölöm a szemem, az ajtóhoz megyek és kinyitom. Nem vagyok meglepve Mila láttán, de úgy veszem észre, őt sem lepi meg a szinte meztelen testem. Egy boxer van rajtam, de azt hiszem, ez nem érdekli túlságosan. Jó alaposan végigmér, aztán lelkesen felemeli a kezeit, és lobogtatja nekem a békatalpat meg a búvárszemüveget.

– Öltözz – kacarászik –, elég egy úszónadrág.

Fasz tudja, mitől lett ilyen feldobott egy éjszaka alatt, csak bámulok rá értetlenül. Hova tűnt a tegnapi bölcs nő, és ki ez a bohókás csitri?

– Oké – mondom megadóan, majd belépek a szobába, és kikotrom a fürdőgatyám, amit aztán magamra veszek, és visszamegyek hozzá.

– Gyere – biccent a fejével.

Ostobaság lenne nem arra gondolni, hogy búvárkodni visz, mert a kezében lévő tárgyak egyértelműek. De legalább azt megkérdezhette volna, hogy tudok-e merülni. A gondolatom legalább ma reggel nem a nyomorommal kezdem, ez már pozitív, de hogy mi lesz a vége ennek a kalandnak, azt nem tudhatom.

Mila a kikötőhöz visz, ott behuppan egy kisebb motorcsónakba, én meg követem, aztán elindulunk. Nem áll meg messze a parttól, a tenger fenekéig le lehet látni, annyira tiszta a víz. Látok egy korallzátonyt nem messze onnan, nyilván oda akar lemerülni velem. Velem, aki a büdös életben nem volt tovább tíz másodpercnél többet a víz alatt.

Felveszi a békatalpát, nekem meg átnyújtja a másikat.

– Remélem jó lesz. – Méregeti a lábam, én meg szó nélkül belebújok. Hát nem mondanám, hogy kényelmes, de a méretet eltalálta. Átnyújtja a pipát meg a búvárszemüveget is. – És most lemerülünk egy olyan helyre, ahonnan többet vissza sem akarsz majd jönni – kuncog.

Lenézek újra a vízbe, látom a körülöttünk úszkáló halakat, aztán a szemem megakad valamin. – Baszd meg, az egy cápa! – tör ki belőlem a felismerés. Mi az, hogy nem akarok visszajönni, én le sem akarok menni! Megőrült ez a nő?

Riadt tekintettel bámulok rá, ő meg úgy nevet, hogy a könnye is elered, aztán megpróbál erőt venni magán, hogy megnyugtasson.

– Az ott egy citromcápa – mondja.

Nem mondom, megnyugtató…

– És koktéllal fogyasztják? – Próbálok poénkodni, közben meg érzem, hogy teljesen be vagyok szarva.

– A citromcápa nem támad, jobban fél tőled, mint te tőle – ugrik be a tengerbe. – Na, gyere már! – hív be a vízbe, de én ezt még azért szeretném átgondolni. Egyébként is, még kávét sem ittam, kávé nélkül meg sehova.

Megcsóválom a fejem, nem akarok bemenni abba az istenverte óceánba, erre Mila magára aggatja a búvárszemüvegét, és úszni kezd.

– Te tudod! – kiáltja vissza.

Ja, én tudom… Nézem, ahogy az a lány úszik, majd lebukik a víz alá, és egyre lejjebb merül. A picsába, nem lehetek ennyire nyápic!

Felállok a csónakban, az meg imbolyogni kezd. Még egyszer lenézek a mélység felé, ami annyira nem is mély, megcsóválom a fejem, sóhajtok egy nagyot, és a vízbe ugrom. Miközben a szemüveggel meg a pipával viaskodom, egyetlen gondolat merül fel bennem, mégpedig hogy tuti nem vagyok normális. Aztán veszek egy mély levegőt, és követem Milát a kurva cápája felé.

Nem könnyű ezzel a pipával a számban, de legalább nem fulladok meg. Amint a zátonyhoz érek, a csaj eltűnik a szemem elől, bezzeg a tetves cápa még mindig itt úszkál.

Ekkor Mila megkopogtatja a vállam, én meg majdnem becsinálok ijedtemben. Látom, hogy mosolyog, élvezi hogy ebben a környezetben ő uralkodik. Amíg őt figyelem, a hátam mögé mutat, megfordulok, látom azt a förmedvényt, felém úszik. El akarok innen menni, de Mila keze elkapja a karom, és megcsóválja a fejét. Ez a nő elmebeteg…

A cápa egyre közelebb ér, a pulzusom az egekben. A csaj megfogja a karom, és kinyújtja a hal felé, közben azon morfondírozom, hogy mielőtt leharapja a kezem, kívánjak-e neki jó étvágyat. Ám elfordul előttem ez a rusnya teremtés, a tenyerem meg végigcsúszik a testén, érzem sima bőrét az ujjaim alatt.

Ebben a pillanatban az adrenalinszintem az egekbe hasít, érzem a pulzusom ritmusos lüktetését a fülemben, mint mikor bungee jumpingolni mentem Robival. Kurva jó érzés. A magasba emel, és nem ereszt el.

Egy darabig még figyelem a bódulatom okozójának lassú mozgását, ahogy egyre távolodik tőlem, aztán a felszín felé úszunk Milával, és amint a fejem kiér az óceánból, kiveszem a pipát a számból, s üvöltök egy nagyot. Úgy érzem, kiüvöltöttem minden bajom, boldog vagyok, lehet hogy az adrenalin dolgozik még mindig bennem, de nagyon fasza érzés. Visszamászunk a csónakba, Mila nem szól semmit, csak mosolyog, én meg úgy érzem, felszabadul a lelkem.

– Megsimogattam egy cápát – nézek rá, izgatottságom olyan, mint egy gyermeké.

– Milyen érzés volt? – kérdi.

– Felszabadító – dőlök el a csónak alján, úgy pihegek, mint aki lefutott egy maratont.

A csaj büszkén mosolyog. Igazából valóban büszke lehet magára, mert az otthoniaknak hónapok alatt sem sikerült az, ami neki pár nap alatt. Felszabadította a lelkem.

***

Fölém görnyed, tekintetünk találkozik, és egy pillanatra elhalványul a mosolya. Fogalmam sincs mit gondol, de bátor vagyok, megsimogatom az arcát. Érzem ujjaim alatt puha bőrét, ő viszont nem tágít. Közelebb hajol, megcsókol, én meg hagyom. Nem mondom, hogy számítottam erre, de meg sem lep a dolog. Lágyan köröz a nyelvével a számban, s én egyre inkább elveszítem a fejem. Átölelem vékony derekát, testét magamra húzom, majd átfordítom, így alám kerül. Haja szétterül a csónak alján, beletúrok, miközben a szemébe nézek. Tüzes tekintetében érzem a vágyat, finoman megmarkolom a haját, és kissé hátraszegem a nyakát, lágyan megcsókolom. Alig bírok uralkodni a vágyamon. Az egyik kezem a feje alá csúsztatom, míg a másikkal bebarangolom a testét, és igyekszem minél előbb megszabadítani falatnyi bikinijétől. A keze a testemen matat, megakad a fürdőnadrágomon, a farkamat izgatja. Felmordulok, mert úgy érzem, mindjárt szétrobbanok, gyorsan megszabadulok a gatyámtól, és a kezébe adom a férfiasságom, hadd játszadozzon vele kicsit.