Rebecca Johns

BÁTHORY

ERZSÉBET

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ RÉSZ  EXTRA HUNGARIAM NON EST VITA

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

MÁSODIK RÉSZ  SIDEREUS NUNCIUS

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁSOK

Impresszum

[A királyné] bezárkózott a szobájába, elővette a tükrét, és megkérdezte:

Mondd meg nékem, kis tükröm:

ki a legszebb a földön?

De a tükör ezúttal nem úgy felelt, ahogyan a királyné szerette volna, hanem azt mondta:

Szép vagy, úrnőm, de tudd meg:

Hófehérke százszor szebb.

A királyné kékre-zöldre vált az irigységtől, s attól fogva egyre abban főtt a feje, hogyan pusztíthatná el Hófehérkét. Nem volt többé se nappala, se éjjele, egészen belesápadt a sok emésztődésbe, úgyhogy napról napra fogyatkozott a szépsége. Egyszer aztán, mikor az ura az országot járta, maga elé hívatta bizalmas udvari vadászát, és ráparancsolt:

− Vidd ki azt a gyereket az erdőbe, látni sem akarom többé! Öld meg, és bizonyságul hozd el nekem a szívét!

Másnap a vadász, mintha csak sétálni készülne, magával hívta Hófehérkét. A lányka örömest vele ment, mert szerette az erdő virágait, a madarak muzsikáját s a lepkék tarka táncát a lombon átszitáló fényben. Mind beljebb és beljebb mentek, míg egy tisztásra nem értek; ott megálltak, s a vadász elővette a kését, hogy megölje Hófehérkét. De a lányka könyörgésre fogta a dolgot:

Kedves vadász, kérve kérlek, hagyd meg az életemet; úgy eltűnök ebben a rengetegben, híremet sem hallják többet!

A vadász megszánta, és útjára engedte.

– Menj csak, szegény kislány! – mondta, és gondolatban hozzátette: „Hamarosan úgyis fölfalnak a vadállatok.” De azért nagyon megkönnyebbült a szíve, hogy nem neki kellett egy ilyen szép teremtésnek a vérét kiontania. Éppen arra szaladt egy vadmalac, azt megfogta, leszúrta, kivágta a szívét, és hazavitte bizonyságul a királynénak. Annak erre egyszeriben megjött a kedve, mert hát azt hitte, Hófehérke nem él már.

GRIMM TESTVÉREK

1614. augusztus 22.

Csejte, Felső-Magyarország

Lányi Illés Tisztelendő Úrnak, Zsolna

Dominus vobiscum{1}

Mély sajnálattal kell tudatnom Kegyelmeddel, hogy a Nádasdy özvegy tegnap este meghalt, bűnbánat és feloldozás nélkül, mert a magam és Ponikénusz tisztelendő legnagyobb erőfeszítése ellenére sem sikerült gyónásra bírnunk. Kegyelmed kérésére az utóbbi néhány hétben figyelemmel kísértem a hírhedt úrhölgyet, ott ülve ajtaja előtt a toronyban, ahol fogoly volt, és halhatatlan lelkének állapotáról beszéltem neki. Többször megkérdeztem tőle, érez-e bármi sajnálatot a holtak iránt, tudja-e, mekkora kárt okozott sok, egykor az ő védelme alatt álló családnak, mekkora kárt okozott saját gyermekeinek, ő azonban egyre erősködött, hogy bebörtönzése politikai okból történt, a király és a nádor mesterkedése folytán, hogy vagyonát elvegyék és családja hatalmát ellenőrzésük alatt tarthassák. Többször kijelentette, hogy semmi olyat nem tett, ami kimerítené az ellene felhozott vádakat, ugyanakkor semmi olyat nem mondott, ami megcáfolná a nádor róla szóló jelentését, és a házában karácsonykor megtalált halott leányok ottlétére sem adott magyarázatot. Tudtam, Kegyelmed azt kívánja, hogy lehetőleg térítsük őt végre a Jézus Krisztus nyújtotta vigasz felé, és Magyarországon nagy győzelem lett volna ügyünknek, ha így tesz, de még az utolsó napokban, amikor már tapasztalta egészségének romlását, akkor sem könnyített előttem a lelkén, és több ízben elküldött engem imáim közepette. Lehet, hogy az ilyen asszony képtelen a megbánásra, én azonban kénytelen vagyok felelősséget vállalni a kudarcért, és remélni, hogy belém vetett bizalma a jövőben talán nagyobb jutalmat nyer.

Ponikénusz tisztelendő és én nem voltunk mellette, amikor meghalt, így nem hallottuk utolsó szavait, bár az őrök azt mondják, panaszkodott, hogy fáznak a végtagjai és a gyermekeit hívatta. Az őrök, közvetlenül azelőtt, hogy holtan találták őt, paták dobogását hallották a torony lépcsőin. Azt mondják, olyan volt, mintha maga az ördög jött volna érte. Mire az inas bevitte neki esti kenyerét, teste már hideg volt.

Biztos lehet benne, hogy a grófnő pontosan olyan intelligens és aljas volt, amilyennek a korábbi jelentések leírták. Engem gyakran zavarba ejtett sötét szellemessége, széles műveltsége és elméjének némely különös fordulata. Megkönnyebbülés lesz visszatérnem leszétei szolgálatomba, és magam mögött hagyni a grófnő birodalmának zord mezsgyéit. Még mindig úgy érzem, hogy szelleme felhőként lebeg Csejte fölött. A falubeliek suttognak, bámulnak és átmennek az út túloldalára, ha közeledem, mintha megjelölt vagy elcsúfított volna az a sok óra, amit e kedvetlen hölgy mellett töltöttem. Egy ember, egy helybeli gazda ma reggel zöldséges kézikocsijával megállt mellettem, hogy elmondja, nem vagyok biztonságban a faluban, mert a vár körüli dombok még mindig tele vannak a grófnő követőivel. Közéjük tartozik egy Darvulia nevű vén boszorkány, aki a vár alatti katakombákban kísért kilencvenkilenc macskájával, és éjszakánként még mindig előjön, hogy megidézze a grófnő lelkét a holtak birodalmából. Biztos vagyon benne, hogy ennek nagy része nem több helyi népköltésnél, azzal a céllal, hogy engem elriasszon a kívülállók iránt bizalmatlan lakosság, ám az ellenségesség akkor is ott lebeg a dombok, a szél és a víz felett. A grófnő veje, Zrínyi gróf azt tervezi, hogy visszaviteti az úrhölgyet szülőhelyére, a keleten fekvő Ecsedre, hogy ott a családi kriptába temessék, mivel itt, ahol a helybeliek oly hosszú időre visszanyúlóan nem feledik gaztetteit, sírja nyilván nem lenne biztonságban.

E levéllel együtt előreküldök néhány, az úrhölgy holmija között talált iratot, amelyek számot adnak életéről. Úgy bukkantak rájuk, hogy ő kebléhez szorította őket, azzal a feljegyzéssel, miszerint halála esetén küldjék el azokat a fiának a családi rezidenciára, Sárvárra. Tegnap este elhoztam az iratokat, hogy elolvassam őket, remélve, hogy talán felfednek róla valamit, amire még nem jöttem rá, és most elküldöm őket Kegyelmednek, mert esetleg bűnei lajstromául szolgálnak és megmutatják romlottságának mélységét, egyszersmind az én őszinte és hűséges erőfeszítéseimet is, hogy végre elvezessem őt Krisztushoz. Látni fogja, hogy a vége felé nehezebben olvasható, mert kézírása a kezdődő betegségtől már romlik, és kegyetlensége napról napra válik nyilvánvalóbbá. Ártatlanságának bizonygatása oktalan, és ahogy a nádort, a királyt, sőt Ponikénusz tisztelendőt okolja bebörtönzéséért, abban nem kevés árulás és istenkáromlás van. Mégis milyen gyakran kaptam rajta magam olvasás közben, hogy szánom ezt a hölgyet magányosságában, megcsalt reményeiben és terveiben; mily gyakran szakadt meg érte a szívem! Egészen őszintén azon gyötrődtem, hogy mit tegyek a leírással. A jelenlegi Nádasdy báró egy tizenhat éves ifjú, aki három éve nem látta az anyját, amióta a hölgyet bebörtönözték: gyámja olyan hajthatatlan volt, hogy nem engedélyezte a látogatást, attól félve, hogy anyja bűneivel beszennyezi a nevét. Átfutott az agyamon, hogy elégetem ezeket a lapokat, és megvédem a fiút az igazságtól, vagy elküldöm az iratokat a nádornak, hogy betekintést nyerjen a grófnő ellen valló feljegyzésekbe, de úgy döntöttem, hogy elküldésüket Kegyelmed megítélésére és nagyobb tapasztalatára bízom, miután alkalma volt elolvasni őket.

Ha igaz, hogy a Sátán a legemberibb, legcsábítóbb alakban jár a Földön, akkor jobbat nem is találhatott volna Báthory grófnőnél. Gyászolom őt és a szegény leányokat, akiket megölt, a név szerint említetteket és a meg nem nevezetteket, az alacsony születésűeket és az előkelőket, továbbá mindazokat, akiknek életét érintésével bemocskolta.

Crux sancta sit mihi lux, non draco sit mihi dux.{2}

Zakariás Miklós lelkész

ELSŐ RÉSZ

EXTRA HUNGARIAM
NON EST VITA

1

1611. január 1.

A fiú és az apja hajnalban jöttek, hogy befalazzanak. A vár alatti faluból érkeztek szamarukkal, kordéjukkal és felpakolt szerszámaikkal. Már néhány órája ébren voltam − figyeltem, ahogy az ablakon túli feketeség enyhén kékes árnyalatot ölt −, így hallottam, ahogy átvágnak a torony alatti havas udvaron. A két fekete alak fejét összedugva, suttogva és vacogva nézett fel ablakaimra, mintha valami szörnyeteg volnék, aki ellen a férfiaknak keresztet kell vetniük.

Az apa olyan halkan beszélt a fiúhoz, hogy nem lehetett hallani, de az erőkifejtéstől vagy a rettegéstől nehéz leheletük felszállt és tovasodródott a téli hidegben. Visszahúzódtam a sötétbe, hogy ne láthassanak meg, mert nem akartam, hogy bárki tudja, leselkedem. Nem voltam hajlandó félni. Nagy léptekkel róttam az ablak és az ajtó közötti távolságot, oda és vissza, megmelengettem a kezem a tűznél, aztán, mivel túlságosan kimelegedtem, megint az ablakhoz mentem, hogy egy kis hűvös levegőt szívjak. Amikor újból lenéztem, már nem voltak ott. Két sor lábnyom jelezte, merre mentek – az egyik, az apáé, nagyobb, a másik, a fiúé, kisebbekből állt. A türelmes szamár ott állt a lábnyomokban, és kis patáival topogott. Az ő szájából is fehér páraként szállt föl a lélegzet, hisz ő is csak Isten nyomorult teremtményeinek egyike.

Hogy fáj minden ébredés, amíg eljön az ideje, hogy talán még egyszer láthatlak, Pál fiam, még egyszer beszélhetek veled. Elszomorít, hogy még egy rajzom sincs rólad vagy a nővéreidről, ami társaságot nyújtana börtönömben. Szobám falai csupaszok, a nádor katonái leszedték róluk a festményeket, tükröket és kárpitokat, minden apró fényűzéstől megfosztottak, amikor a házamból, csejtei kastélyomból két napja felhoztak ide, a várba. Toronyszobám falait most csak a puszta, átfagyott vakolat borítja, van benne egy durva faasztal székekkel és egy szál gyertyával, ágynak pedig egy szalmazsák a padlón. Az egész helynek olyan a hangulata és a szaga, mint egy istállóé. Egy darab száraz kenyér hever érintetlenül a padlón, várva a szolgát, hogy feljöjjön és elvigye. Nem alszom. Próbálok olvasni, de nyugtalan vagyok, ezért inkább nagy léptekkel járkálok kis szobámban, és figyelem, hallok-e lépteket az ajtómhoz vezető lépcsőn. Bár lenne nálam valami hímzés, valami élénk kelmedarab, akkor találhatnék valami könnyebb módot az idő eltöltésére, a nádor azonban megparancsolta a porkoláboknak, hogy vegyék el tűimet, pengéimet és ollómat, csakúgy, mint a tükröket és minden üvegdarabot, amit találnak, mondván, nem fogja hagyni, hogy egykönnyen szabaduljak börtönömből.

A nádor volt oly nagylelkű, hogy hagyott itt néhány könyvet – Eckhart mestertől az Abgeschiedenheitot,{3} Arisztotelész Politikáját –, bár ezeket már betéve tudom.

Quemadmodum enim perfectum optimum animalium homo est, sic et segregatum deterius omnibus; gravissima enim habens arma. Homo autem non habens arma nascitur prudentie et virtuti; quibus ad contraria existentibus, pessima maxime. A legjobb esetben az ember a legnemesebb minden állat közül. Törvénytől és igazságosságtól elszakítva ő a legrosszabb; a felfegyverzett igazságtalanság a legveszélyesebb, ő pedig születésekor fegyvert kap, hogy azt értelemmel és erénnyel használja, ám a legrosszabb célokra is használhatja.

Sohasem tűntek e szavak számomra igazabbnak, mint most, ahogy itt ülök, a világtól elzárva − Thurzó György kénye-kedve szerint, aki maga oly nyilvánvalóan híján van az erénynek.

* * *

Az erény, úgy tűnik, túl sok férfiból hiányzik, akiket életem során megismertem, Thurzóból különösen.

Csupán néhány napja volt, rögtön karácsony után, hogy Thurzó az éjszaka közepén Mátyás király{4} gárdistáinak egy csapatával és egy Mátyás pecsétjével ellátott tekerccsel belopakodott a csejtei várba. Az öregtorony alatti barlangokban − ahol a lábamnál fekvő szolgálólány teste még meleg volt – a nádor megparancsolta katonáinak, hogy vigyenek engem a toronyba. Mintha nem is hallotta volna, amikor megkérdeztem, miért fordul ellenem, miért ad hitelt az ellenségeim által terjesztett hazugságoknak. Ha meggondolom, hogy egykor szerettem, hogy ágyamba fogadtam őt! Utána megparancsolta katonáinak, hogy vezessék el a szolgákat: a három öregasszonyt és a kis Fickót. A félhomályban sírás hallatszott, vér és gyertyaviasz szaga terjengett. Alig láttam a dühtől. A nádor átnyújtotta a király pecsétjével ellátott írást, hogy olvassam el, én azonban gombóccá gyűrtem és hozzávágtam. Hazugságok, mondtam. Anélkül, hogy egy másik nemes tanúskodna ellenem, sem Thurzónak, sem a királynak nincs joga engem bebörtönözni, ám a nádort láthatóan nem érdekelték az efféle apróságok. – Úgy látom, a törvény hatalma már nincs érvényben Magyarországon – állapítottam meg. – Mit kap a királytól azért, hogy hátat fordít a barátainak?

A Thurzó szeme alatti szürke táskák, amelyektől mindig olyan sebezhetőnek látszott, most kis kőpárnákká keményedtek. – A barátságunk az egyetlen dolog, ami e pillanatban megmenti az életét – mondta. – Azt tanácsolom, hogy ne mondjon semmit, amivel még tovább ronthat a helyzetén. – Aztán ott, a Csejte alatti homályos barlangban kimondta ítéletét: in perpetuis carceribus.{5} Életem végéig kövek közé leszek zárva. Saját katonáinak egy csapatát az erődben hagyta, engem pedig itt, jól elzárva. Szolgáimat elvitte Biccsére, hogy a bíróság előtt tanúskodjanak bűneimről − ahogy ő nevezte őket. Mik azok a bűnök? Ezt kérdeztem, ő azonban elfordult és nem felelt. Hallottam, ahogy a fogata elhajt, miközben engem a toronyhoz vittek.

Ma reggel sokáig vártam, de a fiú és az apja nem jött. Egy pillanatig azon tűnődtem, hogy a nádor talán meggondolta magát és elküldte őket, de aztán meghallottam a hangjukat az ajtóm előtt, amint helyi nyelvjárásban üdvözlik az őröket. Összeszedtem magam, hogy fogadjam őket, eltökélten arra, hogy felajánljam bocsánatomat, ahogyan az ember megbocsát a hóhérnak, mielőtt a fejét lecsapják. Megtapogattam a hajamat, az arcomat, mindent megtettem, hogy a körülményekhez képest elfogadhatóan nézzek ki. Nemsokára kis zajt csapott valaki, aki az ajtónál dolgozott, aztán néhány perc múlva leszedték az ajtót forgópántjairól, és félretették. A folyosó homályosan derengett. Egyetlen gyertya világított gyenge sárga fénnyel, de azt láttam, hogy a fiú és az apja odajön és letérdel az ajtónyílás előtt. Tettem egy lépést feléjük, és a barátság jeléül felemeltem a kezem. E mozdulatra az őrök fegyverükkel megfenyegettek és visszaparancsoltak. A testesebb őr – akinek olyan tűzfolt éktelenkedett az orcáján, mintha egy nagy tenyér csapta volna arcul – azt morogta, hogy nem közelíthetem meg a fiút vagy az apját, és nem tehetek feléjük semmilyen boszorkányos vagy bájoló mozdulatot, különben az őrök álltó helyemben végeznek velem. – Azt nem merészelnék megtenni – mondtam.

Elmosolyodott, összes fogát kivillanva. – Ugyan ki akadályozna meg benne? – kérdezte.

Arcomba szökött a vér, és leejtettem a kezem. Aztán láttam, hogy a kőművesek nem hajtanak fejet, csak elkezdik a munkát: habarcsot kevernek, és kis kupacokba rendezik a köveket. Ezek a kövek alkotják börtönömet a mai naptól kezdve, mivel régi barátom, a nádor azt mondja, hogy élve nem fogom elhagyni ezt a tornyot.

Az őrök megparancsolták, hogy üljek le egy székre, miközben a kőművesek munkához láttak. Először az ablakokat falazták be, betapasztva a falban lévő keskeny réseket, amelyeken át láttam a Vág folyó völgyét, a falvakat és uradalmakat, amelyeket apád ajándékozott nekem az esküvőnk napján. A kőműves körkörösen rakta be a köveket, apránként zárva ki a fényt, míg végül csak egy akkora lyuk maradt, amelyen csak a kezem fér ki. Ezen keresztül, ha egy székre állok, nem látok majd mást, mint az ég színét, a sápadt, hideg csillagokat, és távoli, elmosódott foltok jelölik majd a dombokat, amelyeken soha többé nem fogok átvágni.

Amikor az ablakokkal végeztek, visszatértek a folyosóra, és hozzáfogtak az ajtónyílás lassú befalazásához, kövenként zárva be engem, mint Antigonét a barlangba. Figyeltem őket, ahogy dolgoznak. Csejtei volt a férfi és a fia; tiszta lenvászon ing, nadrág és barna, durva szövésű mellény volt rajtuk. Az apa minden egyes követ gondosan megválasztott, hogy jól illeszkedjen az alatta lévőhöz, és bosszúsan ráncolta a homlokát, ha valami neki nem tetszőt látott a kőben. Nem nézett a szemembe, pedig egy méternyire sem ültem tőle. A fiú tíz- vagy tizenegy éves lehetett, de keményen dolgozott, teljesítette apja minden parancsát: hozta ezt vagy azt a szerszámot, egy edényben keverte a habarcsot. Olykor-olykor felém lesett, mintha fölébe kerekedett volna a kíváncsiság. Arca a Kisjézusé: szalmaszőke haj és hosszú szempillák, amelyek kis fekete árnyékot vetnek rózsaszín orcáira. Sok tekintetben rád emlékeztetett, édesem, a te félénkségedre és a te komoly arcodra, bár te apád vad szemöldökét és büszke Nádasdy-orrát örökölted. Ujjaimat ide-oda mozgattam és rámosolyogtam a fiúra. – Ako sa voláte? – kérdeztem a helyi dialektusban. Hogy hívják? Az országnak e részén töltött évek alatt megtanultam két vagy három mondatot az itteni nyelven, miközben parasztlányokat és -fiúkat fogadtam a házamba, hogy szolgáljanak. A kiejtésem nem volt jó, de úgy tűnt, a fiú ezt nem veszi észre. Tágra nyílt szemmel bámult rám, arcán kíváncsiság és félelem keveredett. – Luki – mondta még lányosan magas hangon.

− Teší ma – feleltem. Örvendek.

Már-már azon voltam, hogy meggyőződjem róla, jól tippeltem-e, és megkérdezzem, hány éves, amikor az apja felemelte a kezét és arcul csapta a fiút, miközben sietve és dühösen mondott valamit. Csak egy szót ismertem fel: škrata. Boszorkány. Az apa a lépcsőre mutatott, valami parancsot vakkantott, a kis Luki pedig visszatette a lépcsőre bőrszíját, miközben orcái könnyektől voltak nedvesek. Ha nincsenek ott a nádor őrei, magam csaptam volna a kőműves csúnya, vörös arcába, hogy megbosszuljam azt a fölösleges pofont. Ehelyett csak ökölbe szorítottam, majd ellazítottam a két kezem és félrenéztem, mintha nem láttam volna semmit. Az alkalmas pillanatra vártam. Nem vagyok őrült, aki nem tudja, mikor és mit kell tennie, bármit mond is rólam a nádor, Megyery és Ponikénusz. Visszahúzódtam hálószobám új sötétségébe, és ott vártam, hogy elszigeteltségem megkezdődjék. A falak, amelyeket felhúznak, úgy meg fognak keményedni, mint a szívem.

Aztán a kőműves fia visszatért egy halom kővel, amelyeket az apa szorosan és pontosan rakott le. Ez az ember mestere a foglalkozásának, a falazásnak pedig ki kell tartania, amíg le nem bontják, hogy kiengedjenek – vagy kivigyenek engem innen. A kövek közötti, mintegy két szétterpesztett kézfej méretű nyílás lehetővé teszi majd, hogy az inas beadja nekem az ételt-italt és kivigye az éjjeliedényt, de egyébként minden segítség, illetve kényelem nélkül leszek. Magamnak kell mosnom a ruháimat, takarítanom a szobámat és megfésülnöm a hajamat. Nem mehetek templomba, nem sétálhatok a szőlőmben, nem találkozhatom veled vagy a nővéreiddel távoli otthonaitokban, hogy egy kedves szót halljak. Hirtelen dühömben megátkoztam a nádort, a kőművest, kis parázsló faszéndarabokat szedve ki a tűzből és hajítva át az ajtónyílásból megmaradt résen. A számban a réz ízét éreztem. – Hé, hé, asszonyom – mondta a tűzfoltos őr, ahogy egy ingerlékeny lóhoz szokás beszélni –, úgysem tud ártani nekünk idekinn.

Körülnéztem a szobámban, hogy valami fegyvert találjak, bármit. Kiragadtam egy égő ágat a tűzből, és a szalmazsák felé tartottam. A kezem szilárd és erős volt. – Felgyújthatom a házat – mondtam.

– Nem fogja. – Az őr szája pengevékony lett.

– De igen. Jobb megégni, mint a maguk foglyának lenni.

{1} Az Úr legyen veletek! (latin)

{2} A Szent Kereszt legyen fényem, ne az ördög a vezérem (Szent Benedek, latin)

{3} Eckhart mester: A világtól való belső elkülönülésről

{4} II. (Habsburg) Mátyás (1557−1619), magyar és cseh király, német-római császár.

{5} örökös fogság (latin)