A Boszorkány és a Farkas

Bedő Éva

A Boszorkány és a Farkas

Bedő Éva

I. RÉSZ

1. fejezet – A vágy

Katalin élete a városban olyan volt, mint egy jól bejáratott, de kényelmetlen cipő: mindenki azt hitte róla, hogy éppen jó, csak ő tudta, hogy régen kinőtte már.

A lakása a harmadik emeleten volt, egy panelház oldalában, ahonnan éppen csak be lehetett látni egy keskeny sávnyi eget két szomszédos tetőgerinc között. Reggelente, mielőtt a napi rendelőjét megnyitotta volna, ott állt az ablaknál, és azt az apró eget nézte, mintha az elárulhatna neki valamit arról, milyen idő lesz odakint – abban a másik életben, amit még nem élt, de amiről már hónapok óta álmodozott.

Természetgyógyász volt, és jó is a szakmájában. Az emberek messziről jöttek hozzá, mert tudták, hogy Katalin nem csupán receptet ír fel valamilyen könyvből, hanem valóban lát. Meglátja, mi fáj, még mielőtt kimondanák. A polcain gondosan felcímkézett üvegekben sorakoztak a saját kezűleg készített kivonatok – csalán, orbáncfű, galagonya, kakukkfű –, mindegyiken apró, kézzel írott cetli, dátummal és holdfázissal.

Mert Katalin nem csak a gyógynövényekhez értett. Volt egy másik, kevésbé hangoztatott oldala is: érdekelte a metafizika, a parapszichológia, mindaz, amiről a városi emberek suttogva, félmosollyal beszéltek, mintha az egész csak valami ártalmatlan hobbi lenne. Katalin számára azonban ez éppolyan valóság volt, mint a csalán csípős szőre az ujjbegyén.

Egyre nehezebben viselte a betont, a zajt, a szomszédok falon átszűrődő televízióját. Esténként, mielőtt elaludt, egyre gyakrabban képzelte el, milyen lehetne egy kis ház, messze mindenkitől, de mégsem teljesen egyedül – egy falu szélén, ahol tudják a nevét, de nem lépik át a küszöbét meghívás nélkül.

Elkezdte hát keresni.

Hosszú estéken át böngészte az ingatlanhirdetéseket, térképeket nézegetett, olyan falvak neveit jegyezte fel egy kockás füzetbe, amelyekről még sosem hallott. Volt egy listája is: nem szabad túl közel lennie a szomszédokhoz, de tartoznia kell valamiféle közösséghez; legyen kert, ahová veteményest tud ültetni; legyen a közelben erdő, patak, valami élő. A bankszámláján lévő megtakarítás nem volt hatalmas, de Katalin tudta, hogy vidéken minden forintja többet ér majd, mint a városban.

Hetekig semmi sem volt ínyére való. Vagy túl drága, vagy túl közel az országúthoz, vagy olyan „felújítandó" ház, ami valójában romhalmaz volt. Kezdte azt hinni, hogy talán csak egy szép álom volt az egész, amit majd egyszer, valamikor, ha meglesz hozzá minden feltétel, megvalósíthat.

Aztán jött az az éjszaka.

Az álom másképp kezdődött, mint a többi. Nem volt benne az a szokásos zavarodottság, ami az álmokat jellemzi – Katalin tudta, hogy álmodik, és mégis minden olyan éles volt, mint egy nyári délután.

Egy szoba közepén állt, aminek a falai vályogból voltak, a mennyezetét pedig fekete, kormos gerendák tartották. Az egyetlen fényforrás egy kis olajmécses volt az ablakpárkányon, és annak imbolygó fényében látta meg az öregasszonyt.

Aprócska teremtés volt, meggörnyedt háttal, de a szeme – az öregasszony szeme fiatal volt. Túl fiatal ahhoz a ráncos archoz képest, amiben ült. Kendő fogta össze fehér haját, kezében egy fadobozt tartott, amit szorosan a melléhez ölelt, mintha attól félne, valaki elveheti tőle.

„Eljöttél végre" – mondta az öregasszony, bár Katalin biztos volt benne, hogy még sosem találkoztak.

„Hova?" – kérdezte Katalin, és a saját hangja is furcsán csengett a fülében, mintha nem is ő beszélne, hanem valaki más az ő testéből.

„A faluba. Az én falumba. Van ott egy ház, az utolsó előtti a soron. Azt neked szántam."

Katalin megrázta a fejét. „Voltam már abban a faluban. Nincs ott eladó ház."

Az öregasszony elmosolyodott, és ebben a mosolyban volt valami olyan bizonyosság, ami nem tűrt ellentmondást. „Az utolsó előtti ház eladó. Csak még nem tudja senki, mert még nem jöttél el érte."

Aztán, mintha ez lenne a legtermészetesebb dolog a világon, folytatta: „A kamrában van egy láda. A ládában egy füzet. Titkos receptek vannak benne, olyanok, amiket te már ismersz a szívedben, csak még nem tudod, hogy ismered. Ha elmész abba a házba, ott megleled a boldogságodat."

Katalin akart még kérdezni valamit – hogy kicsoda ő, miért pont őt választotta, mi van abban a füzetben –, de az öregasszony alakja már kezdett elhalványulni, mint a füst, amit szétfúj a szél. Az utolsó, amit Katalin még hallott, mielőtt felébredt volna, egy halk, szinte dorombolásszerű nevetés volt.

Reggel Katalin sokáig feküdt az ágyban, és bámulta a mennyezetet. Az álmok általában szertefoszlottak nála ébredés után néhány perccel, elfolytak, mint a víz az ujjak között. Ez az álom azonban ott maradt, tömören és élesen, mintha nem is álom lett volna, hanem emlék.

Tudta, melyik faluról van szó. Egyszer, évekkel korábban, egy barátnőjével kirándultak arrafelé, és Katalin emlékezett a település nevére, a dombok ölelte fekvésére, a templom tornyára, ami messziről is látszott. Emlékezett arra is, hogy akkor, séta közben, valaki – talán egy helyi asszony – megjegyezte, hogy „az utolsó előtti háznál ne álljatok meg, oda ne menjetek".

Akkor nem gondolt bele, miért mondták ezt. Most viszont, ahogy a reggeli kávéját kavargatta, hirtelen minden idegszála arra a mondatra összpontosult.

Talán csak a vágyakozás játszott vele. Talán az agya, ami hetek óta faluházakkal és szabadsággal álmodott, egyszerűen összerakott egy történetet, ami megfelel annak, amit szeretne hallani. Katalin racionális ember volt – legalábbis annyira, amennyire egy olyan ember racionális lehet, aki naponta beszélget egy angyallal.

Mert nem volt egyedül a lakásban, még ha úgy is tűnt annak, aki nem tudott a jelenlétéről.

„Mit gondolsz erről?" – kérdezte félhangosan, a konyhaablak felé fordulva, ahol a reggeli fény éppen becsorgott.

A válasz nem szavakban jött, hanem valami belső bizonyosságként, ami lassan szétterjedt a mellkasában, mint a meleg tea íze. Gabriel – mert így nevezte azt a jelenlétet, ami évek óta kísérte, és akiről szentül meg volt győződve, hogy Gábriel arkangyal – sosem beszélt hozzá úgy, ahogyan az emberek egymással beszélgetnek. Inkább érzések, képek, bizonyosságok formájában szólt hozzá, és Katalin megtanulta, hogyan hallgassa ezt a fajta hangot.

Menj el, és nézd meg – ez volt az üzenet, amilyen tisztán csak lehetett.

Katalin felsóhajtott, és letette a bögréjét. „Rendben" – mondta. „De ha megint azt mondják, hogy nincs eladó ház, akkor hazajövök, és soha többé nem eszem meg azt a fűszeres levest lefekvés előtt."

A konyhában nem válaszolt semmi, csak a napfény imbolygott egy kicsit erősebben a falon, mintha valaki nevetne.

Aznap délelőtt Katalin bepakolt egy kis táskába: egy üveg vizet, néhány almát, a jegyzetfüzetét és egy tollat. Az autója – egy megbízható, de már öregecske kisebb terepjáró, amit még a nagybátyjától örökölt – egykedvűen brummogott, ahogy elindult vele a városból kifelé vezető úton.

Az út két óra hosszat tartott. Ahogy egyre messzebb került a betontól, Katalin érezte, hogy valami megváltozik benne is – a válla lejjebb ereszkedett, a légzése lelassult. A dombok zöldje egyre sűrűbb lett, a levegő egyre tisztább, és amikor végre feltűnt előtte a falu első háztetője, Katalin úgy érezte, mintha hazaérne, pedig még sosem lakott ott.

A központi tér – ha egyáltalán térnek lehetett nevezni azt a néhány négyzetméternyi macskaköves foltot a templom előtt – csendes volt. Egy öregember üldögélt a kocsma előtti padon, egy kutya szunyókált mellette a napon. Amikor Katalin leparkolt, néhány függöny finoman megmoccant a közeli házakban.

Idegen érkezett – ez volt az üzenet, amit a mozdulatlanság sugárzott, még mielőtt bárki egyetlen szót is szólt volna hozzá.

Katalin mély levegőt vett, és elindult, hogy megkeresse az utolsó előtti házat.

2. fejezet – Az utolsó előtti ház

A falu nem volt nagy – talán negyven-ötven ház szegélyezte a főutcát, ami aztán néhány mellékutcára ágazott szét, mielőtt teljesen belefolyt volna a környező mezőkbe. Katalin elindult a templom felől, és ahogy sétált, próbálta felidézni, merre is lehetett az az elátkozott, senki által nem emlegetett ház, amiről az álombeli öregasszony beszélt.

Az első ember, akivel szóba elegyedett, egy középkorú asszony volt, aki éppen a kertjében teregetett. Katalin barátságosan köszönt, majd megkérdezte, tud-e valamit egy eladó házról a falu végén, az utolsó előtti telken.

Az asszony arca elkomorult. „Az nem eladó" – mondta gyorsan, szinte ijedten, és visszafordult a szárítókötélhez, mintha ezzel a témát is le akarná zárni.

Katalin nem hagyta magát ilyen könnyen. A következő házban egy fiatal férfi nyitott ajtót, aki udvariasan, de határozottan ugyanazt válaszolta: nem, az a ház nem eladó, soha nem is volt eladó, és jobb, ha Katalin máshol keresgél.

Harmadszorra egy idősebb asszonnyal próbálkozott, aki a piactéren üldögélt egy kosár tojással. Ő is csak a fejét rázta, de a tekintetében volt valami más is – nem csupán elutasítás, hanem óvatosság, mintha félne, hogy a kérdés puszta kimondása is bajt hozhat rá.

Katalin kezdte úgy érezni, mintha a falu összeesküdött volna ellene. Már majdnem feladta, amikor egy keskeny mellékutcában megpillantott egy öregembert, aki egy kerítés tövében ülve pipázott. Ruhája kopott volt, de a szeme éles, szinte átható.

„Jó napot" – köszönt Katalin. „Elnézést a zavarásért, csak azt szeretném megtudni, hogy a falu végén, az utolsó előtti háznál..."

Az öregember félbeszakította, mielőtt befejezhette volna a mondatot. „Miért érdekli magát az a ház?" – kérdezte élesen, és a pipáját is leengedte, ahogy Katalinra meredt.

„Csak érdeklődöm, hogy eladó-e" – felelte Katalin, próbálva nyugodt maradni a férfi hirtelen feszültsége ellenére.

„Nem tudja, mi az a ház?" Az öregember hangja most már szinte remegett a felindultságtól. „Átok van azon a házon! A boszorkány háza volt, hallja? Senki nem él ott évek óta, mert senki nem meri megvenni. És maga, egy idegen, csak úgy besétál ide, és azt kérdezi, eladó-e?"

Katalin szíve hevesebben kezdett verni, de nem a félelemtől – inkább valami izgatott bizonyosságtól, hogy jó nyomon jár. „Miért lenne átkozott?" – kérdezte csendesen.

Az öregember hosszan hallgatott, mintha mérlegelné, mennyit mondjon el egy teljesen idegen nőnek. Végül csak ennyit mondott: „Ott lakott az öregasszony, akit mindenki csak boszorkánynak hívott. Sokan gyógyultak meg tőle, de sokan féltek is tőle. Amikor meghalt, senki sem merte a házát megközelíteni. Mondják, hogy még mindig ott kísért."

„És mi van, ha nekem szüksége van rá?" – kérdezte Katalin, és maga is meglepődött a saját hangja határozottságán.

Az öregember hosszan nézte, mintha valami olyat keresne az arcában, amit korábban nem vett észre. Aztán, egy mély sóhaj kíséretében, csak ennyit mondott: „Van egy ismerősöm. Ő kapott egy kulcsot a régi tulajdonostól, még évekkel ezelőtt, azzal a feltétellel, hogy csak annak adja oda, aki pontosan ezt a házat fogja keresni. Talán maga az."

Az ismerős egy Erzsébet nevű asszony volt, aki a falu túlsó végén lakott, egyedül, egy kis házban, tele macskákkal. Amikor Katalin bekopogott, és elmondta, miért jött, Erzsébet arca különös keveréke volt a megkönnyebbülésnek és a gyanakvásnak.

„Régóta várom, hogy valaki eljöjjön ezért a kulcsért" – mondta végül, miután hosszan fürkészte Katalin arcát. „Az öregasszony – Ilona néni, így hívták – nagyon különös volt. Nekem adta ezt a kulcsot, mielőtt meghalt, és azt mondta, ne adjam oda senkinek, csak annak, aki pontosan azt a házat fogja keresni, ami az övé volt. Sokan kérdezték az évek során, de senki nem mondta ki pontosan úgy, ahogy kellett volna."

„Én álmodtam vele" – mondta Katalin halkan, mintha félne, hogy túl őrültnek hangzik. „Ilona néni megjelent nekem álmomban, és azt mondta, jöjjek el ezért a házért."

Erzsébet nem lepődött meg. Bólintott, mintha ez lenne a legtermészetesebb magyarázat a világon. „Akkor magának szánta" – mondta egyszerűen, és bement a házba, hogy előhozza a kulcsot.

A ház, amikor Katalin végre megpillantotta, kevésbé volt ijesztő, mint amilyennek a falubeliek rettegése alapján elképzelte. Igaz, a tető egyik sarka besüppedt, a falakon repedések futottak végig, és a kert vadul benőtte a valaha gondozott ösvényeket, de volt benne valami megható is – mintha a ház csak arra várt volna, hogy valaki újra szeresse.

Az ajtó nyikorogva nyílt ki a régi kulcs fordítására. Bent a levegő dohos volt, de nem kellemetlen – inkább olyan, mint egy régi könyvtár illata, száraz és titokzatos. A bútorok többsége még mindig ott állt, poros lepedőkkel letakarva, mintha a ház lakója csak egy hosszabb útra indult volna, és hamarosan visszatérne.

Katalin végigjárta a szobákat, ujjaival végigsimítva a bútorok szélét, a kandalló kőkeretét, az ablakpárkányok fáját. Amikor elért a kamrához, a szíve hevesebben kezdett verni – itt kellett lennie a ládának, amiről Ilona néni beszélt az álmában.

De most nem kutatott utána. Volt idő arra is majd később.

Ahogy kilépett a házból, és megállt egy pillanatra a rozoga tornácon, gondolatban Gabrielhez fordult. Tényleg ez az a hely? – kérdezte, még mindig kicsit bizonytalanul, bár a szíve már tudta a választ.

Érzed, hogy hazataláltál – jött a válasz, olyan egyszerűséggel, ami nem hagyott helyet kételynek. Ne a fejeddel kérdezd, amit már a szíved eldöntött.

Katalin elmosolyodott, és mélyet lélegzett a dohos, mégis valahogy ismerős levegőből. Köszönöm, hogy idáig vezettél.

Mindig veled vagyok az úton – felelte Gabriel. Még akkor is, ha az út göröngyösebb, mint gondolnád.

A Tanácsnál – ami valójában csak a polgármesteri hivatal egyetlen szobájából állt, egy íróasztallal és egy fáradt tekintetű hivatalnokkal – kiderült, hogy a ház valóban a település tulajdonában volt, mivel az elhunyt tulajdonosnak nem maradt leszármazottja. A hivatalnok, aki hallott már a ház híréről, meglepetten nézett Katalinra, amikor az bejelentette, hogy meg szeretné venni.

„Biztos benne?" – kérdezte kétszer is, mielőtt előhúzta volna a szükséges papírokat.

Katalin csak bólintott.

Az összeg, amit végül fizetnie kellett, szinte nevetségesen alacsony volt – jelképes ár egy olyan házért, amitől mindenki más rettegett. Amikor aláírta a papírokat, és a kezében tartotta a hivatalos dokumentumot, ami szerint immár ő a ház tulajdonosa, Katalin furcsa nyugalmat érzett, mintha valami régóta várt dolog végre a helyére került volna.

Aznap éjjel, a városi lakásában, újra megjelent neki Ilona néni álmában. De ezúttal más volt a hangulat.

„Most már békében nyugodhatok" – mondta az öregasszony, és a hangjában volt valami megkönnyebbülés, ami korábban hiányzott. „Mert megleltem az örökösömet."

És ezúttal nem tűnt el hirtelen, ahogy az első álomban. Egy fénylő ösvény bontakozott ki előtte a sötétségben, és Ilona néni elindult rajta, lassan, méltósággal, mígnem alakja teljesen összeolvadt a fénnyel.

Katalin sírva ébredt, bár maga sem tudta pontosan, miért. Talán a megkönnyebbüléstől. Talán valami mélyebb, meg nem magyarázott felismeréstől, hogy az élete most valóban új fejezethez ért.

3. fejezet – Az új otthon

A költözés napjai összemosódtak Katalin emlékezetében – dobozok, bútorszállító furgonok, végtelen listák arról, mit kell még elintézni. A városi lakását gyorsan eladta, alig alkudozva az árban, mert nem az anyagi haszon érdekelte, hanem az, hogy minél hamarabb elkezdhesse az új életét.

Tavasz eleje volt, amikor végre az utolsó doboz is bekerült az új – vagy inkább réginek újjászületett – otthonába. A fagy már elengedte a földet, a fák rügyei duzzadtak, és a levegőben érezni lehetett azt a különleges illatot, amit csak a beköszöntő tavasz tud produkálni: nedves föld, bomló avar, és valami halvány, ígéretes zöld illat, ami a friss hajtásokból áradt.

Az első éjszaka a házban furcsa volt. Katalin egy matracon aludt a nappaliban, mert a hálószoba még tele volt dobozokkal, és a csendet, ami körülvette, szinte tapinthatónak érezte. A városban sosem volt teljesen csendes az éjszaka – mindig hallatszott valami: egy távoli autó zaja, egy szomszéd tévéje, a szél zúgása az antennák között. Itt viszont a csend olyan mély volt, hogy Katalin először szinte félt tőle.

Aztán meghallotta a bagoly huhogását valahonnan a közeli fák felől, és a félelme átalakult valami mássá – egyfajta megnyugvássá, mintha a ház, az erdő, az egész táj most fogadta volna be őt a saját ritmusába.

„Itthon vagyok" – suttogta a sötétségbe, és bár senki nem válaszolt, érezte, hogy Gabriel jelenléte ott lebeg körülötte, mint egy meleg takaró.

Az elkövetkező hetekben Katalin szinte megállás nélkül dolgozott. A ház, bár alapvetően lakható volt, rengeteg apró és nagyobb javítást igényelt. A tetőt meg kellett igazíttatni – erre egy helyi ácsot fogadott fel, aki eleinte gyanakodva méregette, de miután Katalin fizetett, és nem kérdezősködött feleslegesen, lassan megenyhült iránta.

A kertet is rendbe kellett tennie. Ami korábban vadonná nőtt bozót volt, azt Katalin fokozatosan, türelmes munkával alakította át. Kigyomlálta a régi ágyásokat, amikről kiderült, hogy Ilona néni idejében is veteményeskertként szolgáltak – mintha a föld emlékezett volna arra, mire való.

Elsőként egy tyúkketrecet ácsolt össze, amihez a régi fészerben talált deszkákat és drótfonatot használt fel. Nem volt szakértő az építésben, de a keze ügyesen igazodott a feladathoz, mintha valahonnan mélyről tudná, hogyan kell csinálni. Amikor elkészült, hat tojótyúkot és egy büszke, vörös tollazatú kakast vásárolt a szomszéd faluban tartott piacon.

A kakas – akit Katalin csak Ferencnek nevezett el, egy régi nagybátyja emlékére, aki mindig ilyen büszkén járkált – az első reggel már hajnalban felébresztette az egész házat a kukorékolásával. Katalin nevetve kelt fel, és úgy érezte, ez a hang most már hozzátartozik az életéhez.

A veteményesbe salátát, retket, sárgarépát, babot és paradicsompalántákat ültetett. Nem volt könnyű munka – a keze feltörte magát, a háta fájt esténként –, de minden egyes elültetett mag, minden egyes felásott sávnyi föld olyan elégedettséggel töltötte el, amit a városi élete sosem tudott megadni neki.

A falubeliek kezdetben óvatosan figyelték az új lakót. Néhányan elsétáltak a kerítése előtt, lassítva a lépteiket, és Katalin észrevette, hogy csodálkozva néznek be a kertjébe, ami napról napra szebb és rendezettebb lett. Volt, aki köszönt is, bár többnyire csak egy röpke biccentéssel, mielőtt sietve továbbmentek volna.

Katalin nem erőltette a kapcsolatokat. Tudta, hogy a bizalom lassan épül, főleg egy olyan közösségben, ahol a régi boszorkány emléke még mindig kísértett. Inkább a saját dolgára koncentrált: a ház felújítására, a kertre, az állatokra.

Esténként, amikor a nap munkája véget ért, Katalin gyakran kiült a ház előtti kis padra, amit még Ilona néni hagyott hátra, és nézte a naplementét. A dombok mögött vöröslő ég, a távoli erdő sötétlő kontúrjai, a madarak esti kórusa – mindez olyan békével töltötte el, amit hosszú évek óta nem érzett.

Ilyenkor gyakran beszélgetett Gabriellel. Nem hangosan, inkább csak gondolatban, ahogy már megszokta.

Jól döntöttem? – kérdezte egyszer, ahogy a lenyugvó napot nézte.

A válasz, mint mindig, nem szavakban érkezett, hanem egy mély, megnyugtató bizonyosságban, ami átjárta a mellkasát. Pontosan ott vagy, ahol lenned kell.

Egy hónap telt el így, csendes, elfoglalt napok sorozataként. Katalin szárítani kezdte az elsőként gyűjtött gyógynövényeket – bár még nem sokat talált a saját területén, hiszen a kert nagy részét eddig a felújítás és az ültetés kötötte le –, és lassan berendezte a ház egyik kisebb szobáját munkaterületnek. Polcokat épített, ahová majd az üvegeit rakhatja, egy hosszú asztalt, ahol a kivonatokat készítheti.

Egy esős délutánon, amikor a kinti munka lehetetlenné vált, Katalin úgy döntött, hogy végre bejárja a kamrát is, amit eddig csak felületesen nézett át, a legszükségesebb dolgok – néhány régi konzerv, penészes zsákok, törött szerszámok – kipakolása után.

A kamra kicsi volt, ablaktalan, és a fal mentén sorakozó polcokon még mindig ott álltak Ilona néni régi holmijai: üres befőttes üvegek, egy rozsdás mérleg, néhány kötél. Katalin gyertyát gyújtott, mert a villany még nem volt bekötve ebbe a helyiségbe, és lassan, alaposan végigpásztázta a teret.

A padló egyik sarkában, egy régi szőnyeg alatt, amit félrehúzott, egy laza padlódeszkára bukkant. Amikor felfeszítette – kis erőfeszítéssel, egy csavarhúzó segítségével –, egy üreget talált alatta, és abban egy fadobozt.

A doboz kicsi volt, de nehezebb, mint amilyennek látszott. Faragott mintái elhalványultak az idő múlásával, de még kivehető volt rajtuk valamiféle növényi motívum – indák, levelek, apró virágok, gondosan összefonódva.

Katalin szíve hevesebben kezdett verni, ahogy a dobozt az ölébe emelte. Tudta, mit fog találni benne, még mielőtt felnyitotta volna.

De arra még nem volt felkészülve, amit a füzet lapjai valójában rejtettek.

4. fejezet – A füzet és az erdő szólítása

A doboz fedele nehezen engedett, mintha évek pora ragasztotta volna össze a réseket, de végül, egy óvatos reccsenéssel, kinyílt. Belül egy vászonba csavart könyvecske lapult, a szövet olyan puha volt, mintha ezerszer is a kezében tartották volna már.

Katalin remegő ujjakkal bontotta ki a vásznat. A füzet borítója sötétbarna bőr volt, kopott a sarkoknál, a lapjai sárgultak, de a rájuk írt kézírás – apró, cirkalmas betűk, néhol elmosódva, néhol tintafoltokkal tarkítva – tisztán olvasható maradt.

Az első oldalon egyetlen mondat állt, dátum nélkül:

„Amit a föld ad, azt a föld vissza is kéri – de aki tisztelettel kér, annak kétszeresen ad."

Katalin órákig ült a kamra padlóján, gyertyafénynél lapozgatva a füzetet. Voltak benne receptek, amiket ismert – teák megfázásra, borogatások izomfájdalomra –, de voltak olyanok is, amikről még sosem hallott. Egy oldal a „nyugtalan éjszakák teájáról" szólt, ami állítólag elűzi a rossz álmokat; egy másik a „téli erő kenőcséről", amit a legsúlyosabb fagyási sérülésekre ajánlott az ismeretlen szerző.