GENEVIEVE GORNICHEC

A

boszorkány

szíve

Genevieve Gornichec: The Witch’s Heart

Copyright © 2021 by Genevieve Gornichec

Hungarian translation © Ballai Mária

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Genevieve Gornichec: The Witch’s Heart

Ace, a trademark of Penguin Random House LLC., New York, 2021

Fordította: Ballai Mária

ISBN: 978 963 598 016 1 (epub)

ISBN: 978 963 598 017 8 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító design: Adam Auerbach

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Balázs Piroska, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: fantasy

Poppynak

I. RÉSZ

Egyszer régen, amikor az istenek még ifjak voltak, Ásgard pedig egészen új, felbukkant egy boszorkány a világ pereméről. Sok ősi igét ismert, de leginkább a vajákossághoz értett, ami lehetővé tette, hogy elhagyja a testét, és a jövőbe lásson. Ez nagyon tetszett Ódinnak, az ászok között az elsőnek, ezért amikor tudomást szerzett arról, hogy a boszorkány képes ilyesmire, felajánlotta neki, hogy megosztja vele a rúnákkal kapcsolatos tudását, ha cserébe megtanítja a vajákosságra.

A boszorkány eleinte habozott. Eleget hallott Ódinról ahhoz, hogy elbizonytalanodjon. De tudta, hogy az isten nem szívesen avat be másokat a tudományába, tehát a vajákosságot csakugyan nagyra tarthatja. Ezért felülkerekedett a komor, félszemű istennel kapcsolatos gyanakvásán, és elfogadta az ajánlatát.

Miközben együtt gyakorolták a vajákosságot, a boszorkány azon kapta magát, hogy messzebbre távolodik a testétől, mint valaha, és hogy egy olyan helyet érint, amely sötétebb az idők kezdeténél. Ez a hely megrémítette, titkai hatalmasak és rémségesek voltak, ezért nem mert benne mélyebbre merészkedni. Ennek Ódin nem örült, mert az a tudás, amelyre mindennél jobban vágyott, épp ott rejtőzött, és úgy hitte, csak a boszorkány férhetne hozzá.

A boszorkány az ászok ellenségeit, a vánokat is tanította, akik az istenek testvérfaja voltak, és akiknek otthonán keresztülhaladt, amikor Ásgardba tartott. A vánok úgy gondolták, arannyal hálálhatnák meg leginkább a boszorkány szolgálatait, de őt az nem érdekelte.

Amikor Ódin rájött, hogy a nő Ásgard és Vánföld között ingázik, meglátta ebben a lehetőséget. A boszorkány ellen fordította az ászokat, és Gullveignek, „aranymámornak” nevezte el. Erre az ászok dárdákat döftek belé, és háromszor megégették, de ő háromszor újjászületett, mert nagyon idős volt, nagyon nehezen lehetett megölni, és sokkal több rejtezett benne, mint aminek látszott. Minden egyes alkalommal, amikor lángra kapott, Ódin megpróbálta lekényszeríteni arra a sötét helyre, hogy kiderítse, amit tudni akart, de a boszorkány minden alkalommal ellenállt neki. Majd amikor a vánok megtudták, hogy bántak az ászok a tanítójukkal, éktelen haragra lobbantak, s így robbant ki a világegyetem első háborúja.

Amikor Gullveig harmadjára is újjászületett, elmenekült, bár valamit hátrahagyott: a dárdákkal átdöfött szívét, amely még mindig ott füstölt a máglyán.

Ott talált rá ő is.

Nem sokkal később követte a boszorkány nyomát Óriáshon legtávolabb eső, legsötétebb erdejének sűrűjébe: az ászok legádázabb ellenségeinek, az óriásoknak a földjére. A rengeteget Vaserdőnek hívták, benne olyan sűrűn és magasra nőttek a szürke, göcsörtös fák, hogy nem is vezetett át rajtuk igazi ösvény, s a napot is kitakarták.

De neki nem kellett betennie a lábát ebbe az erdőbe, mert a Vaserdőt Óriáshon többi részétől elválasztó folyó partján rátalált a boszorkányra, aki a víz fölött elnézve bámulta a sűrű rengeteget és az azon túl elterülő hegyeket. Egy durva gyapjúpokrócon ült, vastag köpönyeggel a vállán, csuklyával a fején. Bár sütött a nap, a nő egy fa törzsének dőlve ücsörgött az árnyékban, az ölébe ejtve a kezét.

Nézte a boszorkányt egy ideig, egyik lábáról a másikra állt, vakarta az orrát, a folyó csobogását és a madarak énekét hallgatta. Aztán a háta mögött összekulcsolta a kezét, és odaporoszkált hozzá. Csak a boszorkány arcának alsó felét látta, de rózsaszínnek, puhának, gyógyulófélben lévőnek, újnak tetszett a bőre. Amikor közelebb ért hozzá, észrevette, hogy a kezén is ilyen a bőr. Mintha a boszorkány csak békésen pihent volna. Átfutott a fején, hogy talán nem is illene megzavarni.

De mindig is meglehetősen unalmasnak tartotta a békét.

– Meddig fogsz még ott ácsorogni? – kérdezte tőle a boszorkány reszelős hangon.

Úgy hangzott, mintha időtlen idők óta nem ivott volna egy kortyot sem. Valószínűleg ezzel jár, ha valaki háromszor is belélegzi a neki rakott máglya füstjét.

– Nem könnyű téged megtalálni – felelte a férfi.

Igazság szerint nem tudta, hogyan folytassa. Azért jött, hogy visszaadja, amit a boszorkány Ódin csarnokában hagyott – és noha akart még valamit, nem tudta pontosan, mi az.

Aznap valami Vaserdő felé húzta, tarisznyájában a nő szívével. És olyan érzése támadt, hogy bármi is viszi erre az ösvényre, az fontos, különleges, érdekes, ugyanis ő nagyon könnyen elunta magát.

Most, miután megtalálta, akit keresett, felcsigázta a lehetőség, hogy valami izgalmas fog történni vele, s abban reménykedett, hogy a boszorkány nem okoz majd neki csalódást.

A NŐ ELEINTE NEM FELELT, csak szemügyre vette a különös férfit, aki megkörnyékezte. A nap az idegen háta mögül sütött, ezért nem lehetett kivenni a vonásait, csak a sötétzöld utazóköpenyét, a csuklyáját, a barna nadrágját, a barna bőrcipőjét meg bozontos haja körvonalait.

– Nagy hódolója vagyok a munkásságodnak – jegyezte meg mintegy mellékesen a férfi. – Tudod, annak, hogy bármerre jársz, felfordulást okozol. Nagy hatalmú lényeket veszel rá, hogy a képességeiden civakodjanak. Ez igazán lenyűgöző.

– Nem ez a szándék vezérelt – felelte a nő némi habozás után.

– Hanem mi?

A boszorkány nem válaszolt.

– Nos, ha újra munkához látsz, nagyon szeretnék a tanúja lenni és lehetőleg veled együtt tevékenykedni, amíg nem kapnak el. De most előre megmondom, hogy semmilyen körülmény esetén nem fogok olyan ígéretet tenni neked, amiből ne tudnám kibeszélni magam. Általában ezt nem szoktam ilyen nyíltan kimondani, szóval szerencsésnek mondhatod magad. Barátként közlöm veled a tényeket.

– Barátként? – kérdezett vissza a nő, mert a szó idegen volt számára.

– Igen. Ebben a pillanatban döntöttem el – felelte a férfi oldalra biccentve a fejét. – Én lennék az első barátod? Micsoda teljesítmény!

– Ezt nem lehet ilyen egyoldalúan eldönteni – jegyezte meg a boszorkány anélkül, hogy válaszolt volna a kérdésre.

– Nos, úgy látom, nem hemzsegnek körülötted a rajongók. – A férfi végigmérte a nőt. – Nem tűnsz többnek egy ártalmatlan boszorkánynál a vadonból. Már hosszú ideje senkit sem hallottam úgy beszélni, mint téged. Meglep, hogy az ászok egyáltalán értették, mit mondasz. Ki vagy te? És honnan jöttél?

– Nem tudom – felelte a nő némi hezitálás után. Úgy fordította a fejét, hogy jobban szemügyre vehesse az idegent, de a férfi őt nem látta jól. – Én is feltehetném neked ezt a kérdést, és valószínűleg te sem tudnád a választ.

– Csakugyan?

A férfi leguggolt, úgy kémlelte a nőt.

A boszorkány így már látta sápadt, szögletes arcát, a csintalanság benyomását keltő hegyes, kissé felfelé ívelő orrát és vállig érő, se nem hullámos, se nem göndör sötétszőke haját. A szeme fűzöld, a mosolya pajkos volt.

A nő válasz helyett csak bólintott.

A férfi mosolya kissé elbizonytalanodott.

– És ezt mégis honnan veszed? – kérdezte az idegen.

– Tudok dolgokat. Talán hallottál róla.

– Elképzelhető, hogy hallottam, hogy a tudásod miatt döftek le, és égettek meg többször is. Talán mostantól jobb lenne megjátszanod a tudatlant.

– Az unalmas – felelte a boszorkány félig tréfálkozva, miközben a keze ösztönösen a két melle közötti függőleges vágás felé vándorolt, amelyen keresztül kitépték a szívét.

– Ez a beszéd!

A férfi felnevetett, majd kotorászni kezdett a tarisznyájában. Kisvártatva elővett belőle egy rongydarabot, és a nő felé nyújtotta.

A boszorkány elvette tőle, aztán összerezzent, amikor érezte, hogy a kis batyu ütemesen lüktet a kezében.

– A szíved – magyarázta a férfi. – Valamilyen oknál fogva meg akartam enni, de arra jutottam, talán inkább vissza kellene kapnod.

– Meg akartad enni? – kérdezte fintorogva a nő. – Miért?

– Nem tudom – vonta meg a vállát a férfi. – Kíváncsi voltam, mi történne.

– Ha megetted volna egy boszorkány szívét, az nem tett volna jót az egészségednek – tájékoztatta a nő szárazan, és homlokráncolva csomagolta ki a szívét. – Úgy látom, elkezdett gyógyulni. De…

– De még mindig van rajta egy lyuk – fejezte be helyette a mondatot az idegen. – Leszúrtak. Lehet, hogy csak akkor gyógyul meg teljesen, ha visszateszed a helyére. Tedd meg most, nem nézek oda.

– Várhat még – felelte a nő, azzal visszacsomagolta a szívét a rongyba, majd az idegenre nézett. – Köszönöm.

– Szívesen. – A férfi ekkor leült, kinyújtotta egyik lábát, és a másik térdére támaszkodott a könyökével. – Gondolom, már nem Gullveignek hívnak. Mi most a neved?

– Nem is tudom.

A nő sandán nézte a férfit, miközben az kitépett egy hosszú fűszálat a földből, a szájába tette, majd hagyta ott lógni. A boszorkánynak ekkor feltűnt, hogy szeplők borítják az orrát és az orcáját, és a nap rikító narancssárgába vonta a fürtjei körvonalát.

Még most sem tudta hova tenni ezt a férfit. Nehezen jutott dűlőre azzal kapcsolatban, mennyit áruljon el neki.

– Nem tudod a saját neved? – kérdezte az idegen, felvonva a fél szemöldökét.

A nő megvonta a vállát.

– Arra gondoltam, útra kelek, és ebben az esetben a barangolásaim természetétől függ majd a nevem. – A folyó túloldalán elterülő Vaserdő fakó bozótosára pillantott. – De az is lehet, hogy úgy döntök, megpihenek itt egy időre.

– És minek fogod nevezni magad, ha maradsz?

A nő sokáig gondolkozott, mielőtt felelt.

– Angurbodának.

A férfi fintorgott egyet, mire kiesett a fűszál a szájából.

– Hogy minek? „Bánathozónak”? Furcsa név. Miért akarnék a barátod lenni, ha csak bánatot hozol az életembe?

– Te döntötted el, hogy barátok leszünk. Egyébként pedig nem neked fogok keserűséget okozni.

– Az összes boszorkány olyan titokzatos, mint te?

– Nem tudom, találkoztam-e valaha is más boszorkánnyal, de azt hiszem, réges-régen éltek páran ebben az erdőben. – Megint a folyó túlsó partjára nézett, és szinte áhítatosan halkan folytatta. – Azt beszélik, élt itt egy boszorkány, aki világra hozta azokat a farkasokat, akik a napot és a holdat üldözik, és azóta is sok másikat felnevelt.

– Így igaz. Gyerekkoromban én is hallottam a róluk szóló történeteket. A vénséges óriásasszonyról és az ő farkasgyerekeiről.

– Ásgardban hallottad ezeket a történeteket?

– Nos, én nem ásgardi vagyok. Mindegy, errefelé mindenki ismeri ezeket a történeteket.

– Óriás vagy – állapította meg a nő.

Csak találgatott, mégsem kérdezte meg igazából. Az óriás helytelen megfogalmazásnak számított, mert általában semmit sem árult el annak termetéről, akit ezzel a névvel illettek. Az óriások gyakran alig nőttek nagyobbra az átlagos embereknél. És bár az idegen kétségtelenül úgy öltözött, mint az ászok, nem mindig lehetett külső alapján eldönteni, hogy valaki isten vagy óriás.

Ugyanakkor ez a férfi egyedül utazott, és nem álcázta magát… Volt benne valami vadság, valami a szemében, ami sűrű erdőkről és napfordulós éjszakákról regélt. Valami megszelídítetlen, zabolátlan.

Nem lehet isten, vagy mégis?

A férfi az iménti következtetés hallatán megvonta a vállát.

– Olyasmi. Mindegy, most elég néptelennek tűnik ez a hely. Nincsenek farkasok… nincsenek farkast szülő boszorkányok…

– Ahogy mondod. – A boszorkány ismét a folyó túlsó partjára nézett, és üres mellkasába belehasított a fájdalom. – De lehet, hogy én voltam az. Lehet, hogy én voltam az anyjuk.

– De nem emlékszel rá?

– Nem – ingatta a fejét a nő.

Ekkor mindketten elcsendesedtek, majd az idegen fészkelődni kezdett. A boszorkánynak az a benyomása támadt, hogy a férfi nem tudja elviselni, ha szünet áll be a beszélgetésben, mert olyan ember benyomását keltette, aki szereti hallani a saját hangját.

– Nos – szólalt meg végül az idegen –, ezennel tudatom veled, hogy személyes küldetésem lesz figyelmen kívül hagyni az összes lehangoló jövendölésedet, és azt fogom tenni, amihez csak kedvem támad.

– Nem hagyhatod csak úgy figyelmen kívül a jövendöléseket.

– Mindent lehet, csak akarni kell.

– Nem hiszem, hogy ez így működik.

– Hm. – A férfi a tarkója mögé kulcsolta a karját, a fának dőlt, és fölényesen folytatta. – Nos, lehet, hogy egyszerűen te nem vagy olyan okos, mint én.

A boszorkány a szeme sarkából nézte, szórakoztatta ez a kijelentés.

– Hát neked mi a neved? Csak nem bajkeverő?

– Elárulom, ha megmutatod az arcod.

– Megmutatom, ha megígéred, hogy nem hőkölsz hátra az iszonyattól.

– Azt mondtam, elárulom a nevem. Ennél többet nem ígérhetek. De bízz bennem, erős a gyomrom! Végtére is meg akartam enni a szívedet.

– Az én szívem nincs tele aljassággal, nekem elhiheted.

Amikor a nő felemelte a csuklyáját, a férfi megpillantotta égett haja barna csimbókjait és kékeszöld szemét, amely alig látszott ki a szemhéja alól. Gullveignek nem ilyen színű volt a haja és a szeme, de Angurboda arra jutott, hátra kellene hagynia azt a nevet és mindent, amit hozzá társítanak. Többé hallani sem akart róla.

Kezdetét vette létezésének új szakasza. Úgy tervezte, ezentúl megtartja magának a tudományát, többé nem osztja meg mással. Nem lesz több vajákosság, nem lesz több jövendölés, nem lesz több baj. Ebből már bőven kijutott neki több életre is.

– És én még azt hittem, valami rémséges szörnyeteg rejtőzik a ruha alatt. – Az idegen a magasba emelte két kezét, majd begörbítette ujjait, mintha karma lenne. – Angurboda a troll, aki olyan csúf, hogy a férfiak összerezzennek félelmükben, ha meglátják az arcát.

A nő csak a szemét forgatta.

– És téged hogy hívnak? Vagy meg akarod szegni az ígéreted?

– Távolról sem áll szándékomban. Tartom a szavam, Angurboda. Magának Ódinnak vagyok vértestvére – felelte gőgösen, egyik kezét a mellkasához érintve.

Á, hát erről van szó – gondolta a nő. Hiába időzött korábban Ásgardban is, nem rémlett neki olyasmi, hogy Ódin vértestvérévé fogadott volna egy óriást. Ugyanakkor erre akár évszázadokkal korábban is sor kerülhetett. Angurboda nem sok mindenre emlékezett Ásgardból, és szinte semmit sem tudott felidézni az azelőtti időkből. Talán csak arról lehetett szó, hogy furcsa látogatója távol maradt a csarnoktól, amikor megégették.

Vagy az is lehet, hogy ott volt, és végignézte a kínszenvedését, éppúgy megigézve, mint a többiek.

– És nem tudom elhinni – folytatta a férfi –, hogy képes lettél volna bemocskolni a nevem, mert azt hitted, megszegem a szavam.

– Ahhoz, hogy be tudjam mocskolni, tudnom kellene, nem igaz?

– Akkor úgy mondom, hogy bemocskolni a feltételezést, miszerint jó hírnevem van.

– A neved létezésének vagy a jó hírnevednek a feltételezését?

A férfi a nőre pislogott.

Szája hangtalanul ó-t formázott.

– Majd én kitalálok neked egy nevet, ha nem árulod el, mi az – ajánlotta fel a nő.

– Ó, ez nagyon izgalmas. – A férfi átkulcsolta a térdét; most úgy nézett ki, mint egy izgatott gyerek. – Milyen ötleteid vannak?

– Nem fog tetszeni, az biztos. A legrosszabb névvel foglak illetni, amit csak ismerek, és a boszorkányságomat segítségül hívva gondoskodom arról, hogy mindenki más is így hívjon.

– Boszorkányság? Most aztán nagyon megijedtem.

– Ne kényszeríts arra, hogy ezt megetessem veled! – figyelmeztette Angurboda, a magasba emelve rongyokba csomagolt szívét.

– Hm, talán már rég sort kellett volna kerítenem rá. – A férfi kiegyenesedett, ragadozónak tettetve magát rávicsorgott a nőre. – Talán akkor az enyém lesz a hatalmad. Add vissza!

Amikor a szívért nyúlt, Angurboda nem hagyta neki, hogy megérintse, és a létező legbaljóslatúbb hangon szólt hozzá.

– Vagy az is lehet, hogy valami sokkal rosszabb történne.

– Honnan tudod?

– Nem tudom. Csak úgy mondtam.

– Hát, azt hiszem, nem hibáztathatlak amiatt, hogy a történtek után meg akarod tartani magadnak.

– A közeljövőben nem válok meg tőle, az biztos.

A nő visszatette az ölébe a szívét, és lepillantott rá. Soha többé.

Eltelt pár perc. Amikor ismét felnézett a férfira, az a szája egyik sarkát felhúzva mosolygott rá. Angurboda tétován viszonozta a gesztust, nem tudta, hogy fest most a mosolya: torz, taszító vagy csak rémisztő.

De a férfi mosolya egyre szélesebb lett, és semmit sem árult el a gondolatairól.

– A nevem Laufey-fia Loki.

– Anyád nevét használod apádé helyett? – kérdezte a boszorkány, mivel a Laufey női név volt.

– Így van. És őszintén szólva, nem hiszem el, hogy olyan kevés időt töltöttél Ásgardban, és egyszer sem hallottál még rólam. Az istenek rémesen komolyan veszik magukat, ami engem rettentően tud untatni, ezért gyakran kénytelen vagyok elszórakoztatni magam, csak hogy történjen már valami. Ez sokszor mások kárára történik, de kit érdekel? Végtére is muszáj elfogadniuk, hogy én vagyok köztük a legeszesebb.

– És a legszerényebb, ez kétségtelen – jegyezte meg Angurboda őszinte képet vágva.

– Tudod, Angurboda – folytatta Loki –, tényleg azt hiszem, hogy nagyon jó barátok leszünk.

ANGURBODA VASERDŐ KELETI SZÉLÉN rendezkedett be, ahol a fák vészjóslóan tapadtak az Óriáshont szegélyező meredek hegyekhez. Talált egy tisztást az egyik hegy lábához közel, ott pedig rábukkant egy sziklás kiszögellésre, amely egy barlanghoz vezetett. A barlang elég nagy volt ahhoz, hogy kiegyenesedve tudjon benne közlekedni. Amikor belépett, feltűnt neki, hogy a fölötte húzódó sziklafalba korábban üreget vájtak, ide rejtette a szíve maradványait.

Valahogy minden kísértetiesen ismerősnek tűnt számára. Mintha az egész hely rá várt volna.

Újraépítette a tűzhelyet az erdőben gyűjtött kövekből. A barlang mérete nem maradt el az Óriáshonban található egyszerűbb csarnokokétól: elég tágasnak bizonyult ahhoz, hogy bútorokkal lehessen berendezni, és hátul, ahol alacsonyabban futott a mennyezet, elég hely jutott a tárolásra szánt holmiknak. Nappal a barlang száján keresztül besütött a nap, este pedig folyton égett a tűz, hogy a boszorkány új otthona ne boruljon teljes sötétségbe.

– Egy barlang? – kérdezte Loki pislogva, amikor Angurboda megmutatta neki, hol lakik. – Miért nem építesz inkább csarnokot?

– Éppen rejtőzködöm. Egy csarnok túlságosan feltűnő lenne.

Erre Loki csak vállat vont. A boszorkánynak feltűnt, hogy nem kérdez rá, kik elől rejtőzik – holott Loki maga is ezek közé tartozott. Amint kiderült, hogy a férfi milyen kapcsolatot ápol Ódinnal, Angurboda tudta, hogy ez aggodalomra ad okot, valami mégis azt súgta neki, hogy a férfi nem az, akinek látszik. Ez az ösztönös érzés tartotta vissza a meneküléstől minden egyes alkalommal, miután Loki távozott tőle, ezért nem is keresett magának másik barlangot.

A megismerkedésük óta Loki olykor-olykor felkereste Vaserdőt és a boszorkányt. Születésétől fogva alakváltó volt, mint ahogy arra Angurboda hamar rájött, és meglehetősen gyorsan odaért Ásgardból, ha madárrá változott. Legtöbbször nem csak egy kellemes csevejért jött. Néha két-három napig maradt, és nevetség tárgyává téve magát hason fekve horkolt, a padlón aludt, összegyűrt köpönyegét használva párnának.

Angurboda alig hunyta le a szemét.

Nem tudta, mennyi idő telt el, mióta találkoztak a folyóparton, de világosbarna haja időközben hosszúra nőtt, szép és selymes lett. Sokszor vékony fonatban a vállára terítette, vagy laza kontyban tűzte össze a nyakszirtjénél. Barlanglakóhoz méltó fehér bőre gyorsan gyógyult az égés után, így sokkal fiatalabbnak nézett ki, de a szeme alatt mindig karikák sötétlettek.

Miközben visszatette a szívét a helyére, kellően eltávolodott a testétől ahhoz, hogy tompítsa a fájdalmait, ám kapcsolatban maradt vele, hogy mozgatni tudja a kezét, és felnyissa a sebet, ahol dárdát döftek belé. A függőleges, kidudorodó heg örökre ott maradt a két melle között.

Azonban továbbra is úgy érezte, hiányzik belőle valami. Mintha még nem gyógyult volna be teljesen a szívén ütött lyuk.

Ennek ellenére jól boldogult. Egy patak ágazott el abból a folyóból, amely mellett először találkozott Lokival, és a barlangtól nem messze kanyargott tovább, így nem jelentett nagy vesződséget vizet hordani és kimosni azt a pár ruhát, amije volt. Összegyűjtött néhány bundát, és azokon aludt, de nem tudott elég élelmet szerezni magának. Nem sok állat élt Vaserdőben.

Egyik nap elment megnézni a csapdákat, amelyeket a fák között állított fel, és amikor látta, hogy semmi sincs bennük, a patakhoz ment halat fogni. Órákon át ült a parton, ugyancsak unatkozott, és semmi sem harapott a csalijára. Már majdnem elszundított egy fa tövében, amikor hirtelen egy nyílvessző suhant el mellette, majd belefúródott a fa törzsébe, vészesen közel a fejéhez.

Angurboda döbbenetében mozdulatlanná dermedt, azután tágra nyílt szemmel nézett körbe, keresve az ellenséget.

A patak túloldalán egy másik óriás bukkant elő a fák közül: egy széles hátú nő, aki rövid gyapjútunikát és nadrágot viselt. Egyik kezében íjat tartott, hátán zsákot cipelt, csípőjén üres tegez fityegett, és sok kövér nyúl lógott az övén.

– Te nem is vagy nyúl – állapította meg a nő a kelleténél csalódottabban.

– Majdnem megöltél! – vetette a szemére Angurboda dühösen pislogva.

– Egyébként meg mit keresel itt? Nem tudtad, hogy ennek a helynek befellegzett?

Bár nem tűnt idősebbnek Angurbodánál, olyan fitymálóan nézett rá, mintha az ősi boszorkány csak egy csintalan gyerek lenne.

Angurboda nem méltányolta ezt a hangnemet, ezért némán állta a tekintetét.

A nő még méregette egy ideig, majd ismét megszólalt.

– Húzd ki a nyilam a fából, és vacsorázz velem! Ez a legkevesebb, amit felajánlhatok, amiért majdnem eltaláltalak.

– Ennél rosszabbat is átéltem már – felelte Angurboda félredobva hevenyészett horgászbotját.

Ebben az évszakban a patak vize sekélyebb volt a szokásosnál, ezért csak át kellett szökdelnie a köveken, hogy a túlpartra jusson.

Miközben tüzet gyújtott, az óriáslány gyakorlott mozdulatokkal megnyúzott két nyulat, s Thjassi-lánya Skadiként mutatkozott be. Büszkén tette hozzá, hogy Óriáshonban csak Vadászként ismerik, mert nagyon jól bánik az íjjal és a csapdákkal. A maga módján szépnek számított, vastag szálú, világos haját két fonatban hordta prémszegélyű kalapja alatt, és erős, munkára termett keze volt. Szeme a gleccserek kékjét idézte.

Csak bólintott, amikor Angurboda is elárulta neki, hogy hívják, és alig vonta fel szemöldökét a név hallatán.

– Szóval a közelben laksz? – érdeklődött a boszorkány, miközben Skadi elkezdte főzni a nyúlhúst egy kis vasedényben, amelyet a zsákjából húzott elő.

Skadi megrázta a fejét.

– A hegyekben élek, de innen északabbra és bentebb. Te honnan jöttél ide? Alig értem, mit mondasz.

– Nagyon öreg vagyok – vallotta be Angurboda. – Öregebb, mint ahogy kinézek. Ha a hegyekből jöttél, hol a sítalpad?

– Itt még nem havazik. Az út mellett hagytam.

– Mi szél hozott ide? Ezekben az erdőkben nincs semmi az apróvadakon kívül, és azokból sincs sok. A hegyekben biztos több a préda.

Skadi a késével kavargatta a fazék tartalmát, és a tűz fölött Angurbodára vigyorgott.

– Egy történet miatt jöttem ide, amit Óriáshonban gyakran mesélünk egymásnak. Azt mondják, még mindig itt van valahol az a boszorkány, aki életet adott a farkasok fajának. Ő az erdő egyik ősi óriásnője. Állítólag réges-régen mindannyian itt éltek Vaserdőben. Amikor vadászni indulok, néha idáig is eljövök, de még soha senkit nem találtam errefelé. Aztán ma láttam, hogy füst száll fel a hegy lábánál, és nem tudtam megállni, hogy ne nézzem meg, ki van itt. De csak te gyújtottál tüzet, ugye?

– Igen, én voltam. – Angurboda elhallgatott, és gondosan megválogatta a következő szavait. – Én is boszorkány vagyok, de biztos nem az, akit keresel.

– Boszorkány – ismételte meg Skadi. – Miféle boszorkány?

Angurboda megvonta a vállát.

– Mit tudsz?

– Gondolom, semmi különöset – merengett Angurboda. – Még csak be sincs rendezve az otthonom.

Még egy fazeka sem akadt, amiben főzhetett volna. Lehet, hogy boszorkány volt, de semmilyen mesterséghez nem értett, hogy előteremthette volna magának azokat a bútorokat és eszközöket, amelyek kényelmesebbé tehették volna új életét.

Skadi némán meredt rá – részben gyanakvással, részben azzal a „te tényleg ilyen szerencsétlen vagy?” nézéssel, amellyel Loki sem fukarkodott, amikor meglátta a nő új lakóhelyét. Angurboda farkasszemet nézett Skadival, és szorosabbra húzta a vállán a köpönyeget. Kezdett beesteledni.

– Hm – nyögte végül Skadi, majd tovább kavargatta az ételt. Arckifejezésén látszott, hogy közben teljesen máshol járnak a gondolatai. – Biztos tudsz valamit, ha boszorkánynak nevezed magad. A boszorkányok, akikről már hallottam, mind vajákosok. Mint Freyja. Te is az vagy?

– Már hallottál Freyjáról? – kérdezte óvatosan Angurboda.

– Szóbeszédeket. Ha az ember ezzel-azzal kereskedik, sok minden eljut a fülébe. Tudsz a háborúról? – kérdezte Skadi, mert értetlenségként értelmezte Angurboda elrévedését. – Ami az ászok és a vánok között dúlt?

Angurboda bólintott. Egyik látogatása során Loki elmondta neki, mi történt, miután elmenekült Ásgardból.

– Tudok róla. De a részleteket nem igazán ismerem. Valójában azt hallottam, nem is került sor háborúra, csak hadüzenetet küldtek egymásnak, aztán meg békét kötöttek. De mik voltak a béke feltételei?

– Túszokat cseréltek – árulta el Skadi. – A vánok közül Njördöt és a gyerekeit, Freyt és Freyját cserélték el két ász férfira. Egyikük Mímir volt.

Angurboda felvonta a szemöldökét – egy újabb ismerős név.

– Mímir? Ódin legfőbb tanácsadója? Ezeknek a ván túszoknak valóban fontosnak kellett lenniük, hogy kárpótolni tudjanak egy ekkora veszteséget.

– Ó, ne aggaszd magad emiatt… – jegyezte meg Skadi borongósan. – Az ászok nem arról híresek, hogy tartják magukat a játékszabályokhoz. Ódin végül visszakapta a barátját, legalábbis a fejét…

Angurboda megborzongott.

– Akkor sem értem, miért kellett egyáltalán belemenni egy ilyen alkuba… mit tudnak ezek a vánok? Mi bennük olyan különleges?

– Njörd valamiféle tengeristen, de azt beszélik, hogy a lánya, Freyja a legszebb nő a világon, és hogy ő tanította meg Ódint a vajákosságra.

– Csakugyan?

Jó. Hadd higgyék azt – gondolta Angurboda. – Nemsokára már senki sem fog emlékezni a boszorkányra, akit háromszor is megégettek, és akkor végre nyugtom lesz.

– Igen – folytatta Skadi –, és Freyja most már az ászokkal él. Azt hallottam, saját csarnoka van meg minden.

Angurboda fészkelődött kicsit, s még szorosabbra húzta magán a köpönyegét. A háború előtt az ifjú Freyja volt az első Vánföldön, aki azért könyörgött Gullveignek, hogy tanítsa meg a vajákosságra, és Angurboda csak azért emlékezett erre, mert a lány egyszerre volt káprázatosan gyönyörű és lehengerlően meggyőző. Angurboda egyedül az ő és Ódin arcát tudta tisztán felidézni azokból az időkből, amikor még Gullveigként élt.

– Akkor te is képes vagy arra, amire Freyja? – tudakolta Skadi.

– Igen is, meg nem is – felelte Angurboda lassan, abban reménykedve, hogy elterelheti a beszélgetést a vajákosságról. – De van pár más hasznos képességem.

Skadi a gondolataiba merült. Egy kis fatálba öntötte az ételt, majd Angurbodának nyújtotta, miközben ő maga egyenesen a fazékból evett.

– Azon tanakodom, hogy segíthetnék neked – mondta Skadi. – Mert szeretnék valahogy. De kereskedő vagyok. Ez is egy üzlet, és annak természete megkívánja, hogy cserébe te is adj nekem valamit. Szóval mire vagy képes?

Angurboda egy darabig némán töprengett a válaszon. Mit tudott a vajákosságon kívül? Nem sokra emlékezett a régi időkből… a varázslást kivéve. Az éppúgy a része volt, mint a lelke, és olyan világosan fel tudta idézni, mint azt, hogy mit reggelizett aznap.

– Tudok különböző főzeteket készíteni. Bár jelenleg híján vagyok a hozzávalóknak – panaszolta a körülöttük lévő sűrű, kopár erdőre mutatva. – Errefelé nem sok mindenből lehet dolgozni.

Skadi elvigyorodott.

– Az egyik rokonom kertjében minden megterem. Elcserélhetem az elejtett vadakat akármilyen növényre, amire csak szükséged van. Aztán odaadom neked a növényeket a főzetekért cserébe, amiket utána el tudok cserélni valami másra, ami neked kell… némi haszonkulccsal, természetesen.

– Természetesen – ismételte meg Angurboda, mert már az is hálával töltötte el, hogy Skadi nyitott erre az ötletre. – Végtére is te végeznéd a munka oroszlánrészét. Amit árulsz, abból annyit tartasz meg, amennyit csak szeretnél. Nekem nem kell sok minden. – Kis szünet után folytatta. – De nem tudom, neked ez miért éri meg. Nagyon messze lakom a kereskedelmi útvonalaktól. Ami azt illeti, minden más úttól is.

Skadi megvonta a vállát.

– Ez igaz. De az egész attól függ, jó-e egyáltalán a portékád. Ha igen, akkor előnyös üzletet tudok kötni, ezért nekem is megéri majd megtenni ezt a kitérőt. Szóval miket tudsz készíteni?

– Először is gyógybalzsamokat és betegség elleni főzeteket – számolt be Angurboda, majd beleszürcsölt az ételbe. Finomnak találta, amiben az is szerepet játszott, hogy már régóta csak szénné égetett vézna nyulakat evett. – És olyan főzeteket is, amelyek csillapítják az éhséget. Ez télen nagyon jól tud jönni.

Skadit lenyűgözték a hallottak.

– Azokat jó pénzért el lehet adni. Feltéve, hogy tényleg hatnak.

– Hatnak, nekem elhiheted – felelte Angurboda, és már-már elmosolyodott.

MINT KIDERÜLT, ANGURBODA igazat mondott: Skadi elkezdte járni Óriáshont a főzetekkel, és olyan sok dolgot kapott értük cserébe, hogy gyakran felbukkant Angurboda barlangjánál különféle eszközökkel, amelyek kellenek egy háztartásba. Vitt neki késeket, kanalakat, ágyneműt, gyapjúfonalat, fazekat, fejszét és vadakat is, melyeket ő maga ejtett el, vagy másoktól kapott. Abban egyeztek meg, hogy Skadi szerez Angurbodának nagy fadobozokat tele kis, fedeles anyagedényekkel, amelyeket minden oldalról gyapjúval párnáz ki, hogy ne törjenek el szállítás közben. A boszorkány megtöltötte a főzeteivel az edényeket, majd visszaadta őket Skadinak, aki cserébe egy üres edényekkel teli új dobozt adott neki.

Skadi néha olyan holmikat vitt a boszorkánynak, amelyek gyanút adtak arra, hogy a főzetek jóval Óriáshon határain túlra is eljutnak. Skadi azt mondta, ismer ezt-azt, aki törpékkel kereskedik Nidavellirben, sötétálfokkal Svartalfheimben, sőt még emberekkel is Midgardban. A midgardi holmik között akadtak olyan finom kelmék, amilyenekről Angurboda korábban még csak nem is hallott.

– Ezt selyemnek hívják – tájékoztatta Skadi, miközben egy különösen szép és fényes anyagot mutatott neki. – Az emberek hatalmas óceánokon hajóznak át a hosszúhajóikban, csak hogy hozzájussanak. Ez itt meglehetősen nagy utat járt be.

– Aligha veszem hasznát ezen a helyen – jegyezte meg Angurboda, miközben végigsimított a kelme sima felszínén.

Végül elcserélte valami sokkal értékesebbre: egy kis csuporra, benne a létező legfinomabb mézzel, amelyet később úgy őrzött, mint sárkány a kincsét.

Amellett, hogy Skadi megtanította Angurbodát, hogyan kell rendes csapdát állítani és vadat fogni, egy idő után elkezdett farönköket vontatni hozzá a nagy hegyekről a szánján. Amikor már jókora rakást hordott össze a boszorkány barlangja előtt, kijelentette, hogy készíteni fognak pár bútort.

– Nem tudom, hogy kell – felelte esetlenül Angurboda.

Biztosan össze tudnék tákolni valamit a varázserőm segítségével, de az nem lenne szép.

– Majd én megmutatom. Hoztam szerszámokat is – nyugtatta meg Skadi, miközben elővette őket a zsákjából. – Bízz bennem, mi hegylakók mindenhez értünk.

Ezután Skadi készített egy asztalt, két padot és egy ágykeretet, amelyet aztán a fal mellé toltak, majd pokrócokat és szőrméket pakoltak arra a két lepedőre, amelyeket Angurboda összevarrt, és szalmával tömött ki matrac gyanánt. Nem sokkal később Skadi készített még egy kisebb asztalt meg egy szekrényt a főzeteknek, de utoljára hagyta a fő művét: egy robusztus széket, amelyet a tűz mellé állítottak. Angurboda mintákat és kacskaringós vonalakat vésett rá, az ülésre pedig szőrméket terített, hogy kényelmesebbé tegye.

Skadi vitt neki rengeteg gyertyát is, hogy legyen mivel megvilágítani a sötét barlangot, különösképp Angurboda munkaasztalát, mert az a barlang falánál állt, így a boszorkány a tűznek háttal ülve keverte a főzeteit. A gyertyák épp időben érkeztek, ugyanis közeledett a hosszú, sötét tél. Télen Angurboda többnyire a barlangja hátsó részében kuporgott, és életét az egyik éhezés elleni főzetének köszönhette, amelyet a Vaserdőben fellelhető gyógynövényekből állított össze. Ezek a főzetek megtették a kívánt hatást, bár az ízük hagyott némi kívánnivalót maga után, mert a hozzávalók nem feleltek meg pontosan az eredeti receptnek.

De Skadi segítségével immár ízletes főzeteket tudott előállítani, s egyébként sem kellett ilyesmivel csillapítania az étvágyát többé, mert Skadi hozott neki szárított húst és pár tejelő kecskét is. A kecskék teli hassal érkeztek, aminek Angurboda örült, mivel a világ peremén lévő hegyekben és erdőkben nem nagyon akadt legelő.

Talán idén minden másként lesz – reménykedett Angurboda. – Mintha Vaserdő tavaszról tavaszra egyre zöldebb lenne. De lehet, hogy csak képzelődöm.

LOKI TOVÁBBRA IS felkereste a boszorkányt, amikor úgy tartotta kedve. Angurboda nem bánta, mert élvezte a társaságát, bár néha kicsit soknak találta. Napjait általában áldásos béke és csend jellemezte, ellenben Lokit sem a béke, sem a csend nem érdekelte. Ráadásul nem tűnt megbízhatónak sem, továbbá egyik kedvenc időtöltése az volt, hogy felrótta a nőnek, milyen unalmas lett, mióta hátrahagyta Gullveiget.

Ugyanakkor kissé meglepődött, amikor egy nap betoppant a barlangba, és azt tapasztalta, hogy az teljesen be van rendezve. Angurboda elégedetten figyelte az arcát, miközben a férfi felmérte az új környezetet.

– Épp időben jöttél, nemsokára kész a vacsora – közölte a nő a tűz fölé akasztott fazék tartalmát kavargatva.

– Már asztalt is kerítettél? Úgy látom, jól megy a sorod. Amúgy honnan szerezted ezt a sok holmit? Még ajtód is van! Azt hittem, már sosem lesz.

Angurboda megvonta a vállát. A barlangja többé-kevésbé úgy nézett ki, mint egy mohával benőtt kőrakás a hegy lábánál, ahol egy megbúvó kéménynyílás füstöt ereget. Nem szerette volna, ha feltűnő a bejárata, de úgy gondolta, nagyon is szüksége van valamiféle ajtóra, ezért Skadi összeácsolt neki pár falécet, amivel el lehetett takarni a bejáratot.

Angurboda próbált nem nyugtalankodni amiatt, hogy amikor méretet vettek az ajtóhoz, találtak pár régi vaszsanért a szikla falához rögzítve. Mintha Skadit felzaklatta volna ez a fejlemény, de semmit nem mondott azonkívül, hogy használhatónak nyilvánította a zsanérokat, majd rögzítette hozzájuk az új ajtót.

– Elcseréltem pár holmira a főzeteimet – tájékoztatta Angurboda Lokit. – Elég népszerűek.

– Kivel cseréltél? – érdeklődött Loki felvont szemöldökkel. – Azt ne mondd, hogy új barátaid is vannak… Le vagyok nyűgözve.

– Helyes.

– Milyen az élet errefelé? – bökte meg Loki a mennyezetről lelógó nyulat. – Unalmas? Fáradságos?

– Többé-kevésbé.

– Látom, kerted is lett – jegyezte meg Loki vigyorogva.

– Így igaz – helyeselt a nő egy mosoly kíséretében, és elengedte a füle mellett a leereszkedő hangnemet.

Az év elején Skadi vitt neki pár magot, szerszámokat és még egy egyszerű, széles karimájú szalmakalapot is, így Angurboda hozzáláthatott a munkához. Meglehetős büszkeséggel töltötte el a kertje. Csak annyi növényt termesztett, hogy legyen saját maga számára elég friss répája, káposztája és fűszere.

– Milyen csodás, meghitt otthon! – állapította meg Loki szenvtelenül. – Mit főzöl?

– Nyulat.

– Szoktál mást enni nyúlon kívül?

– Ha nem kell a nyúl, el lehet menni.

– Egészen hihetetlen, hogy egykor nagy hatalommal bíró boszorkány voltál, aki különleges dolgokat vitt véghez.

– Még mindig nagy hatalommal bíró boszorkány vagyok. Jobban tennéd, ha erről nem feledkeznél meg. – Angurboda két tálba szedte az ételt, az egyiket a férfinak adta. Egymással szemben ültek le az asztalhoz. – Milyen az élet az istenek között?

Loki végeérhetetlen fecsegésbe bocsátkozott, csak az evés miatt tartott szünetet. És miközben Angurboda az ásgardi meséket hallgatta, próbált nem elmerengni a férfi hangjába belopódzó keserűségen.

NEM SOKKAL KÉSŐBB, egy esős éjjelen Angurboda a székén üldögélt a tűz mellett, amikor egyszer csak felbukkant Loki a barlang szájánál. Betámolygott, bezárta maga mögött az ajtót, és elfordult a nőtől. Bőrig ázott, válla előregörnyedt, teste rázkódott. A csuklyája takarta a fejét, így nem látszott az arca.

– Loki? – szólította meg Angurboda tétován, miközben felállt a székéről. – Mi szél hozott ide ilyen későn?

A férfi az egyik padhoz poroszkált, fejét az asztalra hajtotta. Szaggatottan vette a levegőt, a kezét olyan erősen ökölbe szorította, hogy elfehéredtek az ujjai.

Angurboda megriadt, odament hozzá, és leült mellé a padra. Óvatosan a férfi vállára tette a kezét, mire az összerándult, és enyhén megemelte a fejét. Egy kis vértócsa tűnt fel az asztalon. Angurboda elsápadt, és hátra akarta húzni Loki csuklyáját, ám ő a karjára fektette a fejét, és meg sem moccant.

– Mit műveltél? – faggatta a nő.

– Semmit – felelte Loki különös, tompa hangon. – Miért feltételezed, hogy én csináltam valamit?

– Mert általában így szokott lenni. Ismerlek. Akkor sem tudod csukva tartani a szád, ha az életed múlik rajta. – Erre Loki még jobban összeráncolta a homlokát. Angurboda észrevette, hogy mindkét alkarjából szivárog a vér. – Mi történt?

– Semmi.

A nő ismét a vállára tette a kezét.

– Mutasd az arcod!

– Nem. – Loki felült, vonásait még mindig takarta a csuklya, de ekkor Angurboda felfedezte, hogy a tunikája elejét átáztatta a vér. – Hagyj békén!

– Ha tényleg ezt akarod, akkor nem kellett volna ilyen nagy utat megtenned.

– Nem volt hova mennem – felelte Loki alig hallhatóan.

Angurboda lehúzta a csuklyát a fejéről, mire a férfi elfordította az arcát. A nő érezte, hogy Loki válla lázasan remeg a tenyere alatt.

– Csak akkor segíthetek, ha megmutatod – hajolt közelebb a férfihoz.

Loki végre Angurboda felé fordult, s így már látni lehetett, mi történt vele. A szája egészen összeroncsolódott, ahogy valaki hevenyészetten összevarrta egy vastag madzaggal, amelynek egyik vége szabadon lógott.

Angurboda lélegzete elakadt, amikor megpillantotta a férfi sebeit, majd vérben forgó zöld szemét. Loki üveges tekintettel, gyámoltalanul meredt a nőre.

A boszorkány nem szólt semmit. Nemrég kapott Skaditól egy éles pengéjű, agancsnyelű kést, amelyet az övén tartott egy vastag bőrtokban. Most elővette, levágta vele a madzag fityegő végét, a lehető legközelebb a férfi szájához. Ügyes ujjai elkezdték óvatosan kihúzogatni a varratokat. Loki összerezzent a nő érintésétől, szeme könnybe lábadt, de meg sem mukkant. Amikor Angurboda végzett, egy száraz rongyot nyomott Loki kezébe, hogy azzal csillapítsa a vérzést, majd azt mondta neki, nemsokára visszajön. A férfi üres tekintettel bámult maga elé, s bólintott.

Az eső kissé alábbhagyott. Angurboda két vödör vizet hozott a patakból, beleöntötte a tűz fölött lógó fazékba, és amikor felforrt, belemártott egy tiszta rongydarabot, azzal kezdte némán törölgetni Loki száját. A férfi ezúttal össze sem rezzent.

– Megtudhatom, mit tettek veled, vagy hogy te mit tettél velük, amiért ezt érdemelted? – kérdezte a nő hosszú szünet után.

– Okoztam egy kis galibát, de szokás szerint orvosoltam a helyzetet. Csak közben egyszerűen nem tudtam befogni a szám – árulta el a férfi a szemét forgatva. – Ahogy mondtad.

Angurboda halványan elmosolyodott, közben tovább törölgette a férfi száját.

– Döbbenet. Most miféle galibát okoztál?

– Ismered Thor feleségét, Sifet? Nos, miközben Thor a többi istennel iszogatott, besurrantam a felesége hálószobájába, és álmában levágtam a haját. Nem ébredt fel rá, viszont reggel egész Ásgard visszhangzott a sikoltozásától. Aztán pedig az én visongásomtól, mert Thor üldözőbe vett, és azzal fenyegetett, hogy minden csontomat eltöri, ha nem hozom helyre a dolgot.

Angurboda pislogott egyet, majd intett Lokinak, hogy tartsa a rongyot a szájához.

– És mégis miért tettél ilyet azzal a nővel?

– Nem is őt akartam megtréfálni, inkább Thort. Thor imádta a felesége haját. – Loki megvonta a vállát, de hangjába szokatlan fájdalom vegyült, amikor tovább beszélt. – Azt hittem, vicces lesz.

– Nem valami jó a humorérzéked – közölte vele Angurboda szárazan. A főzeteket rejtő szekrényhez lépett, hogy kikeverjen egy sebgyógyító balzsamot. – Mint ahogy az ítélőképességed sem. És mi történt azután?

– Elvesztettem egy fogadást. Felkerestem a törpéket, hogy készítsenek új hajat Sifnek, sőt még két másik portékára is sikerült alkut kötnöm velük. Aztán elmentem két újabb törpéhez, és fogadtam velük, hogy nem tudnak olyan szép holmikat csinálni, mint az első törpék, csakhogy az isteneknek jobban tetszett az, amit a második két törpe csinált. Ha nem lennék ilyen mérhetetlenül agyafúrt, már fejem sem lenne.

– Hogyhogy?

– A fejem volt a fogadás tárgya. De a nyakam nem. Ezért arra jutottak, hogy összevarrják a szám egy árral.

Angurboda elmondott egy gyors igét az apró agyagedényben lévő balzsam fölött, majd Lokira sandított.

– Ostoba fogadást kötöttél, és a kimenetele még ostobább lett.

– Nem egészen. Az ászok nekem köszönhetően szép holmikkal gazdagodtak.

– Miféle szép holmikkal?

– Nos, Thor kapott egy rövid nyelű kalapácsot, amiből arra következtetsz, amire akarsz, Sif fejét pedig immár igazi aranyhaj ékesíti. Ódint hozzájuttattam egy varázsgyűrűhöz és egy lándzsához, amivel nem lehet célt téveszteni, Frey pedig kapott egy arany vadkant meg egy hajót, amit össze lehet hajtogatni, és mindig jó szelet fog.

– Ezek igazán remek ajándéknak hangzanak. Most már leteheted a rongyot.

– Igen, de ez sem tartotta vissza Thort és Freyt attól, hogy leszorítsanak, miközben a törpék összevarrják a számat. – Amikor a boszorkány odalépett hozzá, és belemártotta egyik ujját az agyagedénybe, Loki azzal a gyanakvással szemlélte, amilyennel a gyerekek szokták az ismeretlen ételt. Fintorogva hagyta, hogy a szájára kenjék a zöld krémet. – Ezt adod el a barátodnak, Skadinak is? Van, aki fizet ezért?

– Ettől gyorsabban begyógyulnak a sebek, mint nélküle. De a helyük látszani fog. Azon az oldalon még jobban, ahol összekarmolásztad magad. Ez a balzsam friss és hatásosabb a többinél, mert kifejezetten a te sebedre készítettem, ezért gyorsabban fog hatni, mint azok, amiket Skadinak adok, és amiket bárki beszerezhet.

– Ettől sokkal jobban érzem magam.

– Helyes. Jó kezekben vagy, már ha szabad dicsérnem magam.

– Ne légy ilyen szerény!

Angurboda a szemét forgatta.

– Próbálok. Nagy ritkán sikerül is.

– Tudtam, hogy egyszer még kapóra fog jönni az ismeretség egy boszorkánnyal. Mikor törölhetem le az arcomról?

– Ha már nem vérzel. – Angurboda a maradék kenőcsöt is Loki szájára kente, de a kelleténél erősebb mozdulatokkal, mire a férfi összerezzent. – Mutathatnál egy kis hálát.

– Hálát? Elképzelésem sincs, olyanra hogyan lehet szert tenni. Talán legközelebb megpróbálhatnád arra cserélni a barátoddal, Skadival ezt a büdös izét.

– Ne mozgasd a szád, máskülönben hiába minden, amit eddig csináltam! – Angurboda felsóhajtott, letette az asztalra az agyagedényt, és összefonta a karját. – Valahogy úgy sejtem, nem ez az első alkalom, hogy ki kell téged húznom a csávából.

– Én húztam ki magam a csávából, nem te. Te csak rendbe hozol.

– Vajon melyik volt nagyobb feladat? – Angurboda tiszta rongyot vett a kezébe, és letörölgette a Loki száján kiserkent friss vért, amely nyállal keveredett. – Látod? Megint vérezni kezdtél, mert sokat beszélsz. Talán jobb lenne, ha egy időre befognád a szád, és hagynád begyógyulni a sebed.

Loki kinyújtotta a kezét, megfogta a nő csuklóját, és féloldalasan rámosolygott.

– Nem valószínű, hogy menni fog.

Bár a mosoly véres és ferde volt, Angurbodának egy pillanatra elakadt tőle a lélegzete. Keze mozdulatlanná dermedt, így a rongy tovább nyomta Loki száját.

– Köszönöm – mondta a férfi elnehezedő szemhéjjal és olyan gyengédséggel, ami eddig nem jellemezte.

Angurboda megrázta magát, majd eltávolodott tőle, és elkezdte az egyik vödörbe dobálni a véres, koszos rongyokat.

– Elképesztően idegesítő vagy, Laufey-fia Loki.

Erre Loki sértetten felhorkantott.

– Hogy mondod?

Angurboda felvette a vödröt.

– Lemegyek a folyóhoz kimosni ezeket. A másik vödörben van még annyi víz, hogy meg tudj mosakodni.

– Akár az esőre is kiállhatnék egy kicsit, akkor nem kellene ilyesmivel vesződnöm.

Azzal lerúgta magáról a sáros bőrcipőt meg a vizes gyapjúzoknit, majd a barlang bejárata felé hajította őket.

– Inkább ne! – szólt rá Angurboda a száját biggyesztve, mert az járt a fejében, mennyi megszáradt iszapot kellene másnap reggel kisepernie a házából.

Loki hozzálátott a lábszárát körbeölelő hosszú szövetcsíkok letekeréséhez. A férfiak gyakran viseltek ilyet.

– Tényleg idegesítelek, ugye?

Angurboda nem felelt a kérdésre, csak a barlang bejáratához vitte a vödröt, és homlokráncolva kikémlelt az ajtón. Hevesebben zuhogott, mint korábban.

– Lehet, csak reggel kerítek sort erre.

Amikor megfordult, azonnal lesütötte a szemét, mert Loki épp akkor vette le véres tunikáját, azután a hüvelyk- és a mutatóujja közé csippentve belógatta a másik vödörbe.

– Nem így kell mosni – oktatta ki a nő.

Felsóhajtott, letette a vödrét, s odament hozzá, hogy elvegye tőle a ruhadarabot, közben lopva rápillantott. Csak azért látszottak izmok a férfi testén, mert sovány volt. A boszorkánynak figyelmeztetnie kellett magát, hogy ne nézze meg alaposabban, hanem inkább a tunikára összpontosítson. Kiterítette az asztalra, és elkezdte dörzsölni a vérfoltokat egy ronggyal.

– A nadrágom is koszos – panaszolta Loki ártatlanul, miközben a gatyazsinórja felé nyúlt.

Angurboda felemelte a kezét, hogy megállítsa.

– Azt még nem kell levenned.

– Azt akarod, hogy összekoszoljam az ágyad?

– Hogy jön ide az ágyam?

– Akár a te ruhádban is alhatok. Nagyon szeretem a női holmikat. Már ha több is van neked. Mert amiben most vagy, az elég koszosnak tűnik. Ebben alszol?

Angurboda úgy döntött, nem kérdez rá, mit ért azalatt, hogy szereti a női holmikat.

– Mi közöd van hozzá, hogy miben alszom? És remélem, fel sem merült benned, hogy ezt az éjszakát az én ágyamban töltöd, hiszen az az én ágyam.

– Akkor azt hiszem, osztozkodnunk kell majd rajta – vonta meg a vállát Loki. Angurboda nagy megkönnyebbülésére még mindig rajta volt a nadrág. – Megsérültem, és több világon is át kellett kelnem, mire eljutottam ide. A legkevesebb, amit megtehetsz értem, hogy adsz egy rendes fekhelyet, Vasboszorkány.

A nő halványan elmosolyodott, mert tetszett neki a név hangzása.

– Tehát az otthonomról neveztél el?

– Nem, hanem a könyörtelen jellemedről.

– Hát ez igazán kedves tőled – jegyezte meg Angurboda, majd a széke hátára akasztotta a csuromvizes tunikát száradni. – Nem olyan koszos a nadrágod, hogy ki kellene mosni, de megpróbálom kiszedni belőle a foltokat. Ehhez nem kell levenned.

– Rendben – felelte Loki, és az ágyra hanyatlott. – Éhes vagyok.

– Akkor kelj fel, és készíts magadnak ételt! Nem vagyok az anyád.

– Nem, és ennek igazán örülök. – A férfi elterpeszkedett az ágyon, karját a feje alá hajtotta. Felhúzta az egyik térdét, és rátámasztotta a másik bokáját. – Ha az anyám lennél, olyan pórias kiejtésem lenne, mint neked. Nem, anyám megérte a pénzét.

– Családi vonás lehet – állapította meg Angurboda, miközben leült mellé, hogy kidörzsöljön a nadrágjából egy vérfoltot. – Akkor miért az ő nevét használod Ásgardban? Miért nem apádét vetted fel?

– Nos, ő jobban kötődött az ászokhoz, mint apám. Legalábbis azt hiszem – tépelődött a homlokát ráncolva. – Nem tudom. Lehet, ő is közéjük tartozott. De az biztos, hogy óriás volt. Arra emlékszem.

– Nem tudod? – kérdezte Angurboda meglepetten.

Loki ránézett, tőle szokatlan komolysággal. A gyógybalzsam kezdett hatni, már látszott, hogy varasodik a seb a zöld kenőcs alatt.

– Alig emlékszem valamire Ásgard előttről. Nem mintha te olyan sok mindent fel tudnál idézni a Gullveig-létedet megelőző időkből.

– Nem sok mindenre emlékszem, és ez már régóta zavar – vallotta be a boszorkány, miközben az utolsó foltot is kisikálta. Nem végzett szép munkát, de kevésbé voltak feltűnők a foltok, mint korábban. Átnyújtotta a férfinak az utolsó tiszta rongyot. – Tessék. Most már letörölheted a szád.

– Akkor lehet, nem is fontos, mi történt előtte. – Loki azt tette, amit a nő mondott neki, majd az immár teli vödörbe dobta a zöld rongyot. – Valójában nem számít, honnan jöttünk, nem igaz? Most itt vagyunk. Önmagunk vagyunk. Hogyan lehetnénk ennél többek?

Angurboda felállt, és a szennyes közé tette a rongyát. Hirtelenjében nagyon fáradtnak érezte magát. Tett még egy kis fát a tűzre, majd felvette az asztalról a csontfésűjét, kibontotta hajfonatait, leült a székére, és elkezdett fésülködni. Közben hallotta, hogy Loki mocorog az ágyon, de egyikük sem mondott semmit.

– Nem tudsz nyugton maradni? – csattant fel a boszorkány, amikor már majdnem végzett.

Mivel Loki nem felelt, hátrafordult, s azt látta, hogy a férfi kiterülve fekszik a hasán a szőrmék alatt, és nem túl meggyőzően horkol.

Angurboda felállt, és az ágyhoz lépett, mert el akarta venni az egyik szőrmét, hogy kényelembe helyezze magát éjszakára a székében, mivel még mindig nagyon keveset aludt. De amikor közelebb ért a férfihoz, látta, hogy remeg, ezért inkább mindet meghagyta neki.

Kis ideig ott álldogált, végül kioldotta az övét, levette a kötény gyanánt a derekára kanyarított négyzet alakú ruhadarabot meg a gyapjú felsőruhát. Csak a vászon alsóneműt hagyta magán, amelyre már ráfért volna a mosás. Ha aznap este egyedül van, nem cserélte volna le, de a szeme sarkából az „alvó” Lokira pillantott, s kivett egy másikat abból a szekrényből, amelyet Skadi eszkábált neki. Nesztelenül átöltözött.

Nem sokkal korábban csak annyi holmija volt, amennyivel Vaserdőbe érkezett. Szerencsésnek tartotta magát, amiért adódott ideje és lehetősége arra, hogy készítsen magának pár váltás ruhát, ráadásul olyan minőségi anyagokból, mint a Skadi által beszerzett meleg gyapjú vagy vastag vászon. A jelek szerint az, akitől Skadi a növényeket szerezte, lent is termesztett, és jó pár birkát tartott, emellett nyilván sok szabadideje volt, ha előkészítéssel, fonással és szövéssel is foglalkozott.

Angurbodának ez tökéletesen megfelelt, mert míg a legtöbb nő hasznosnak és felszabadítónak tartotta ezeket a tevékenységeket, ő csak az ingerültség és az unalom forrását látta bennük. Csinálják csak! – fordult meg gyakran a fejében. – Örömmel elcserélem a portékámat az övékre.

– Azt hittem, nem akarsz osztozkodni – dünnyögte Loki, amikor a nő befeküdt mellé az ágyba. – Azért, mert fázom és megsebesültem? – kérdezte elkámpicsorodva.

Angurboda némán felsóhajtott, és örült, amiért sikerült észrevétlenül átöltöznie. Sejtette, hogy a férfi ébren van. Tapasztalatból tudta, hogy amikor tényleg alszik – általában arccal az asztalra borulva –, sokkal hangosabban horkol.

– Talán azért, mert szánalmas vagy, én pedig leküzdhetetlen vágyat érzek arra, hogy gondoskodjak a szánalmas emberekről – motyogta Angurboda. – Ez majdnem olyan, mint hogy te sem tudod befogni a szád, amikor inkább némán kellene gondolkoznod.

Erre válaszul Loki olyan közel húzódott a nőhöz, hogy hajszál híján összeért a testük. Pár percen belül álomba merült, Angurboda pedig kénytelen volt ébren hallgatni a horkolását. Furcsa verdesést érzett a mellkasában, hívatlan izgalom szállta meg, mintha ébredezett volna benne valami, aminek jobb lett volna szunnyadnia, s inkább az agya egy rejtett zugában maradnia, ahol nem bosszantja.

De Lokiról sok mindent el lehetett mondani, csak azt nem, hogy ne bosszantana másokat.

ANGURBODA NAGY CSÖRÖMPÖLÉSRE, majd Loki elmormogott káromkodására ébredt.

Felült, kidörzsölte az álmot a szeméből, de rögtön kitisztult a feje, amikor meglátta, mekkora felfordulást csinált Loki a konyhában.

– Csak reggelit akartam készíteni – nyöszörgött a férfi, amikor észrevette, hogy nézik.

Szerencsére a tunikája megszáradt az éjszaka során, és fel is vette.

– Miből? – kérdezte Angurboda, miközben kimászott az ágyból.

– Hm. Azt hiszem, szárított húsból és egy kis tojásból. Más nincs a kamrádban. Én pedig éhezem. Nem vagy valami példás vendéglátó.

Angurboda elengedte a füle mellett a megjegyzést, hiszen azonkívül, hogy meggyógyította Lokit, kimosta a ruháit, és még az ágyát is megosztotta vele éjszaka.

– Hogy van a sebed?

– Nos, jár a szám, nem igaz?

– Az nem jelent semmit.

Angurboda odalépett hozzá, és szemügyre vette a száját. A férfi tekintete ismét ellágyult, mint előző este. Valami mocorgott a nő mellkasában – rájött, hogy a szíve –, amiért átkozta magát.

– Látod? – suttogta Loki a sebére mutatva. – Teljesen begyógyult.

Angurboda megrázta magát, s arrébb lépett Lokitól; hirtelenjében bezártságérzet lett rajta úrrá. A férfi túl sok helyet foglalt – az otthonában és a fejében is.

– Igyál valamit! Megyek, keresek bogyókat reggelire.

Angurboda látta, hogy az ajtó repedésein keresztül beszűrődik a fény, amiből arra következtetett, odakint kellemes az idő. Nem vette fel a gyapjú felsőruhát, csak az övét, legfelülre pedig a kötényt. Ezután öntött egy korsó sört, és átcsúsztatta az asztalon Lokinak.

A férfi belekortyolt.

– Ez sokkal jobb az előzőeknél. Más receptet használtál?

Angurboda kissé elvörösödött, és felkapta a kosarát. Ő is tudta, hogy Skadi ügyesebb sörfőző nála. Már nem is készített saját sört, inkább a barátjáét itta.

– Nem, ez mástól van. Igyál, amennyi jólesik.

– Nem kell kétszer mondanod – szólt utána Loki, miközben bezáródott az ajtó.

Valamikor az éjszaka folyamán elállt az eső. Angurboda nagyot szippantott a csípős őszi levegőből, és máris jobban érezte magát.

Amióta Vaserdőbe tévedt, minden egyes tavasszal egyre zöldebb lett az erdő. Önkéntelenül felfigyelt rá, hogy a zöld szín látszólag arról a területről terjeszkedett tovább, ahol berendezte az otthonát. Talán Vaserdő így fejezte ki a háláját azért, hogy ismét van lakója.

Miközben a boszorkány eltávolodott a barlangtól, egyre sűrűbben nőttek a fák, az erdő egyre sötétebb lett. Angurboda barlangjától keletre már semmi sem volt Óriáshonban, mert az annak a világnak a legszélén, a hegyek lábánál állt. Skadi északon lakott, Angurboda pedig most dél felé tartott a hegyvonulat mentén. Próbált olyan bogyókat keresni, amiket még nem rágtak meg az állatok. Kisvártatva már ismeretlen vidéken járt. Errefelé korábban Skadi nem talált állatnyomokat, ezért csapdát sem állítottak, de mivel a szokásos helyeken már semmi sem maradt a bokrokon, Angurboda úgy döntött, szétnéz erre is.

Mintha körbezárták volna a fák. Többször is az a benyomása támadt, lépteket hall a háta mögül, ám amikor megfordult, senkit sem látott.

Tovább bandukolt, de nem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy nincs egyedül. Mintha valaki suttogott volna mögötte, egy szót ismételgetett, azonban Angurboda nem értette, mit. Aztán nevető és éneklő hangok kavalkádját sodorta felé a szél.

Anyaboszorkány.

Angurboda összerezzent, majd megbotlott egy kőben, és elesett. Miután kiszedte a száraz faleveleket és gallyakat kiengedett hajából, elkezdte keresni a kosarát, amely zuhanás közben kirepült a kezéből. Észrevette, hogy egy tisztáson kötött ki. Lenézett, hogy kiderítse, miben botlott meg. Egy kődarabot pillantott meg, majd felfedezte, hogy több is sorakozik körülötte körbe rendezve, félig az aljnövényzet takarásában. A kört egy helyen kisebb nyílás szakította meg.

Egy alap – gondolta Angurboda. – Egy otthoné.

A körbe rakott köveken túl egy másik alapot is felfedezett a tisztás mellett, azt még szembetűnőbbnek találta, mint amelyikben megbotlott. Közepén egy másik kör helyezkedett el, de annak kövei nem álltak szorosan egymás mellett. Angurboda azt feltételezte, hogy egykor abban éghetett a tűz.

Feltámadt a szél, és a boszorkány úgy vélte, ismét hangokat hall – nők suttogását, gyerekek nevetését, egy farkas üvöltését. Olyan távolinak tetszettek, mint egy elhalványult emlék, de megesküdött volna rá, hogy…

– Azt hittem, bogyókat gyűjtesz – szólalt meg Loki a háta mögött. Angurboda ugrott egyet ijedtében, és a szívéhez szorította a kezét. Loki féloldalasan rámosolygott, amikor rájött, mennyire megrémítette. – Megzavartalak valamiben?

Csak képzelődtem – gondolta a nő. Erőt vett magán, próbálta csillapítani szíve zakatolását.

– Mit csinálsz itt?

– Eljöttem megnézni, mi tart olyan sokáig.

– Á.

Még csak nem is hallotta, hogy Loki a nyomába eredt. Leguggolt, és a homlokát ráncolva ismét az egykori ház alapjait nézte.

Loki lekuporodott mellé, s ő is arra fordította a fejét.

– Mármint sejtettem, hogy általában egész nap a köveket bámulod, de… – kezdte elbiggyesztve a száját.

– Valaki élt itt – állapította meg halkan a nő.

Loki nem értette a dolgot, ezért felegyenesedett, majd ismét leguggolt.

– Ó, már világos. Lehet, hogy a boszorkányságod elijesztette. Vagy az arcod, Angurboda trollasszony.

A boszorkány könyökével oldalba vágta a férfit, mire ő színpadiasan előregörnyedt, és a mellkasát tapogatta.

– Mi van, ha itt is trollasszonyok éltek? – vetette fel Angurboda megenyhülve, miközben a tisztásra mutatott.

Loki felvonta a szemöldökét, és leült.

– Vaserdeiek?

Valamilyen oknál fogva Angurbodát kirázta a hideg ettől a szótól.

– Azok a nők… akik a farkasokkal éltek itt? Akikről a történetek szólnak?

– Nos, igen.

Angurboda felállt, még egy utolsó pillantást vetett a tisztásra, aztán megfordult, és elindult visszafelé. Hallotta, hogy Loki is feltápászkodik, és a nyomába ered. A férfi mit sem sejtett arról, milyen nyugtalanságot keltett a boszorkányban ezeknek a romoknak a felfedezése, s egyfolytában nyafogott, amíg vissza nem értek a barlanghoz.

– De mi lesz a reggelivel?

EZUTÁN LOKI EGY IDŐRE távol maradt, így Angurboda egymagában rágódott.

Nem ment vissza a tisztásra. Attól tartott, hogy ha megtenné, csak egy helyben ülne, a szélben szálló suttogásokat hallgatná, várva, hogy történjen valami, hogy feléledjenek benne az emlékek, és magyarázatot adjanak arra, miért érez olyan erős kötődést ahhoz az ősi helyhez.

De távol tartotta magát a kör alakban elrendezett kövektől. Attól félt, hogy ha nincs mellette Loki, aki kizökkenti a merengésből, addig bámulná a köveket, amíg ő maga is azzá nem válik. Ahogy a férfi is mondta.

Egyik este, nem sokkal később, Loki megjelent a barlangban. Gondterhelten ült le a nő mellé. Angurboda a férfira terítette a vállára vetett gyapjúpokróc egyik végét. Loki közelsége miatt kihagyott egy ütemet a szíve, amit nagyon utált. Megint elfogta az a szédítő bezártságérzet, ám ezúttal nem menekülhetett előle.

Loki nem vette észre. A tűzre szegezte tekintetét, a nő pedig a száját tanulmányozta. Már teljesen begyógyultak a sebei, de mint ahogy előre tudni lehetett, az egyik oldalon csúnyább heg maradt utánuk, mint a másikon.

– Nem rémít meg? – kérdezte a férfi.

– Mi?

– A tűz. Nem félsz tőle azok után, ami történt?