Savages

Vadak

Ruby Saw

Ruby Saw

Savages - Vadak

© Ruby Saw © Book Dreams Kiadó

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Fáy Linett

Borítóterv: Zsigmond-Bárdos Melinda

Kép forrása: Freepik

Felelős kiadó: Book Dreams Kiadó

Elérhetőségek: +3620/461-0685

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-046-3
ISBN Mobi: 978-963-586-047-0

Book Dreams Kiadó

2021

Ruby Saw

Savages – Vadak

„Nem tudok rosszat írni a könyvről, mert minden szavát imádtam! Faltam az oldalakat és nem tudtam betelni vele! Újabb kedvencet avattam az írónőtől!”
@Pesu’s Books

„Düh, bosszú, vér, szerelem, túlfűtött erotika, erőszak, árulás – ezekhez hasonló csemegékkel találkozhatunk a Vadakban, és még rengeteg mindennel, ami úgy tör össze, hogy egyszerre utáld és imádd olvasni ezt a könyvet.”
@KöfférTzitzah

„Egyik csapás után kaptuk a másikat, de ezt egyáltalán nem bántam, mert már megszoktam az írónőnél, és őszintén, ezért is szeretem egyrészt a történeteit.”
@Életem Könyvtára

„Nem elég, hogy hullámzol az érzelmeken, mert, míg egyik pillanatban nevetsz, a másikban már sírsz, te döntheted el, milyen befejezést szeretnél.”
@Igazmondó Szigetem

Tracklist:

Ruby Saw lejátszási listája:

Basement Jaxx – Get Me Off
Becky G – 24/7
Becky G ft. Bad Bunny – Mayores
Besomorph – Hotel California
Besomorph – Lucid Dreams
Bolshiee ft. INTRN – Timing
DJ Tiesto & Andain – Beautiful Things
Gary Clark Jr. & Junkie XL – Come Together
J-Marin – No Time To Die
Kilian K & Derrick Ryan – Down
Lana Del Rey – High By The Beach (Lynhare Remix)
Macklemore & Ryan Lewis feat. Ray Dalton – Can’t Hold Us
M.I.A. – Bad Girls
Nada – Senza un perché
Ofi La Melodia – Boom
Roxy Saint – Smother You
Scott Rill & Dayana – In Out Of Love
Sia - Courage To Change
Thomas-Adam Habuda Shape – of Lies
Tommee Profitt (feat. brooke) – You Are So Beautiful

„Lassan, ahogy halad az idő,

Itt a mi világunk, de szinte eltűnik.

Nélkülem kell menned az emlékeinken.

Lehetsz hős.

Kőbe vésheted a neved,

De a hősök egyedül halnak meg.

Az öröm helyére csend kúszik,

A szív megbénul.

Nincs mit adnom már.

Lehunyom a szemem a karjaidban,

Nem tudsz megmenteni.

Az érzéseim sosem hunynak ki,

Amit irántad érzek, kitörölhetetlen.

Beleégett a szívem darabjaiba.

Sosem feledlek,

De neked el kell felejtened, tovább kell lépned.

Értünk.

Lehetsz hős,

De a hősök egyedül halnak meg.

Most pedig én vagyok a hős.

Érted.”

Ruby Saw

Prológus

A legtöbb ember azt mondja, semmi sem történik ok nélkül, de azt már senki nem említi, pontosan mi az ok, ami elindítja azt a bizonyos láncreakciót. Nem, nem hiszek semmiben, mert nem akarom érezni, milyen az, amikor újra átvernek. Azt mondják rám, emiatt érzéketlen vagyok. Nos, talán. Néha elhiszem, de van, amikor én is úgy viselkedem, mint a normális emberek.

Miért nem vagyok normális?

Az árva gyerekek nem úgy nőnek fel, mint azok, akik mögött család van. Persze vannak olyan esetek, amikor ez sem jelent semmit, torzul a személyiség, ám most az árvákról van szó. Tehát mi – én és a fiúk – teljesen más világnézettel rendelkezünk, mint azok, akiknek volt gyerekszobájuk. Az én látásmódom is torz, ezt pedig tudom jól, sosem tagadtam. Tartozni akarok valakihez, bárkihez. Hogy mi az ára, nem érdekel, és sokszor az sem, kit bántok meg ezzel a görcsös ragaszkodással.

Nekem csak ők vannak, nekik pedig csak én...

Első éjszaka

Éjfél felé közeledett az óramutató a fehér hátlapos faliórámon. A zene hangosan dübörgött. Tíz perce lent kellett volna lennem, de én helyette a tükörképemet nézegettem Crystal és energiaital kíséretében. A sminkemmel egy órája kész voltam, már csak a szempillát kellett felragasztani, amit el is végeztem, de utána nem öltöztem, visszaültem a kényelmes, magas háttámlás székbe, majd a Red Bullt vettem a kezembe. Újra a tükörképemet néztem.

Ha egyedül voltam, mindig csak agyaltam. Olyan dolgokon gondolkodtam, amiket már régen el kellett volna engednem, mert semmi értelmük, semmi logika nincs bennük, ráadásul mindig azt mutattam, mennyire kemény vagyok, szóval ezzel konkrétan arcul köptem saját magam, de vállaltam érte a felelősséget. Talán ezért is mondják azt, hogy a nők sosem felejtenek. Így nem is nehéz, ha állandóan felhánytorgatjuk magunkban a múltat, a rosszat, a sok szart, amibe belelökött minket a sors. Nehezen látjuk meg a jót, és akkor sem hisszük el igazán, amikor már nincs mitől félni, nem kell rettegnünk, mert olyan mélyre lökte az ördög a billogot a bőrünkbe, hogy az sosem törlődik ki az emlékezetünkből.

– Már egy órája lent kellene lenned! – jött a hang a szék támlája mögül. Gyorsan megfordultam vele, hogy szemügyre vehessem a látogatót.

– Aztán sietnek valahová? – szegtem fel a fejemet, és nagyot kortyoltam a fém dobozból.

– Nem kellene ennyi löttyöt összeinnod – rázta meg neheztelve a fejét, közben zöld szemeivel alaposan feltérképezte a testemet. Kék csipkés franciabugyit, fehér fűzős melltartót és fehér combfixet viseltem. Az öltözésig sem jutottam még el.

– Nem kellene ilyen kihívóan végigmérned – emeltem meg egyik szemöldököm mintegy elégtétel gyanánt, majd felhajtottam a maradék energiaitalt. – A Red Bull életet ment – sóhajtottam elégedetten, azután beharaptam az ajkam, miközben én is végignéztem rajta.

Hanyag eleganciával támaszkodott az ajtófélfának, fekete farmert viselt, amit lila övvel fogott a derekára, valamint biztosra vettem, hogy magasszárú tornacipő van rajta, imádta. Fehér, ’V’ nyakú póló kandikált ki lila sportzakója alól, amit csak itt-ott tűrt a nadrágjába. Ilyenkor lekerültek róla a felesleges dolgok, az a sok kütyü, amit mindig magával hordott. Szexi volt.

– Jól nézel ki – húztam ki magamat, próbáltam kitolni a melleimet, de szükségtelen volt a színjáték.

– Mindig ezt mondod – mosolyodott el, azután belépett a szobámba, becsukta maga mögött az ajtót. Ahogy felém sétált, a szék szélére csúsztam, és még jobban kihúztam magam.

– Mindig így van – tártam szét a lábaimat, úgy néztem fel rá. Megtámaszkodott a szék karfáján, majd közel hajolt. Lehunytam a szememet, de ahelyett, hogy megcsókolt volna, átnyúlt a vállam felett, azután felkapta az asztalról a pezsgős poharat, majd megitta a tartalmát.

– Finomabb, mint a múltkor – ízlelgette lassan.

– Édesebb. Én is kérek – duruzsoltam az arcába, mire újra a hátam mögé nyúlt, majd öntött a pohárba és átnyújtotta. Végigfuttattam a nyelvem hegyét a pohár szélén, közben végig őt néztem. Szerettem húzni Dimmie fejét. Olyan kis esetlennek tűnt, de egyébként nem volt az, persze, hogy nem.

– Mennyire sietsz? – nézett le rám csillogó szemekkel. Lassan emeltem újra rá a tekintetemet, közben a lábára fontam az enyémet.

– Attól függ, mennyire vagy gyors – vontam meg a vállamat, és újra megnyaltam a szám szélét.

– Most nem akarok kefélni, azt majd a buli után – csóválta meg a fejét. – Talán – tette még hozzá.

– Óó, szóval a nagyokos ki akar sajátítani – tettem a combjára a kezemet, majd felvezettem egészen a férfiasságáig, de nem nyúltam oda. Halkan nyögött, azután vicsorogva mondta:

– Ki is foglak! – nyúlt a derekamhoz, megemelt, megfordult velem, majd ő ült a székbe, az ölébe vett.

Szerettem, amikor előtört belőle az állatias, nyers erő, kár, hogy ezt csak ritkán tette meg.

– De bárkit megkaphatnál – magasodtam fölé, a vállára tettem a kezeimet. Elbódított az illata, vagy csak a pezsgő dolgozott.

– Nekem nem bárki kell – csavarta finoman az ujjai közé a hajamat. – Csak te értesz meg – húzta apró mosolyra vékony ajkát. Imádtam ezt a fiút, annyira csupaszív volt, annyira igaz, annyira őszinte és tiszta.

– Édes vagy, tudod? – húzódtam közelebb hozzá, az orrom érintette az övét.

– Mint a pezsgő? – nevetett, azután a tarkómra csúsztatta a tenyerét, mélyen a szemembe nézett.

– Annál is jobban – suttogtam felajzottan, majd csókra hajoltam. Éppen hozzáért az ajkam az övéhez, amikor megcsörrent a telefonom.

Illetődötten rezzentünk össze a hangos dallamra. The Weeknd: The Hills című számának egyik feldolgozása volt a csengőhangom. Imádtam, nem tudtam betelni ezzel a verzióval. Sokszor kértem a bulikban, és akkor aztán elszabadult a pokol, ha a táncparkettre tévedtem.

– Vedd fel! – hajolt mögém, majd átnyújtotta a készüléket.

– Sebastian az – néztem rá összevont szemöldökkel.

– Keresnek. Mondtam, hogy már régen lent kellene lenned – dünnyögte, aztán megmarkolta a csípőmet, és az asztalra ültetett.

– Igen? – elhúztam a villogó csíkot a kijelzőn, azután beleszóltam.

– Leah, gyere, kérlek, csak rád várunk. Meg az első feles is, tudod? – húzta el az utolsó szót.

A buli előtti első felesnek már történelme volt a mi családunkban. Amikor először nyitottuk meg a Savage kapuit, senki sem volt nagy ivó. Sebastian például sosem fogyasztott alkoholt, de úgy érezte – és nem csak ő –, hogy a legelső bulira inni kell, koccintani, meg kell ünnepelni, mert jelentőséggel bír. Azóta pedig minden éjjel, minden egyes parti előtt összejöttünk, hogy lehajthassuk azt a feles vodkát. A hasonlat szar, de konkrétan ez is egy kapocs volt közöttünk.

– Igyekszem. Puszi – zártam le gyorsan, azután bontottam a vonalat. – Mennünk kell! – tettem le magam mellé a telefont, majd a pezsgős üveg után nyúltam.

– Öntsd magadra, ami benne van! – szólított fel Dimmie, és valami megcsillant a szemében. Csibészes mosolya volt, és nem igazán mondanám férfiasnak a vonásait a kora ellenére sem, de volt benne valami megmagyarázhatatlan, ami vonzott.

Furán néztem rá, nem értettem, mire akar kilyukadni, de nem hezitáltam, lassan magamra folytattam a negyedüvegnyi pezsgőt, ami a melleim között csorgott végig, azután a lábam közé ömlött, majd le a földre. A számba toltam az üres üveget, hogy lecsúszhasson a torkomon a maradék.

Erősen harapott az ajkába, miközben figyelt, rettentő higgadt volt, sosem kapkodott, mindig megfontolt volt a tetteit illetően. Lassan hajolt közel, még lassabban tolta be a lábaim alá a karjait, majd hirtelen elkapta a combjaimat, és az ölemre tapadt. Kiesett a kezemből az üveg, ahogy a nyelve és a csipke egyszerre ért a nőiességemhez.

– Ah, de cseles – nyögtem fel, amikor tudatosult bennem, miért is kellett magamra locsolnom a Crystalt. Kiszívta, nyalta a kék szövetből az édes alkoholt, azután felemelkedett, elkapta a nyakam, csókra húzott. Tiszta pezsgő volt az egész ajka, a szája íze, engem is összekent, ahogy vadul falt. Megmozdult bennem valami, valami nyers és vad. Végigszaladt rajtam a hideg, azután forrósággá változott, és a lábaim között összpontosult. – Te bolond vagy! – kacagtam az arcába, amikor vége szakadt a csóknak, majd körbenyaltam a számat.

– Ne mondd, hogy nem élvezted – nézett rám mindent tudóan.

– De igen – suttogtam, majd a nyakába tettem a karjaimat. – Totál felizgattál.

– Hm – emelte meg csábosan a szemöldökét, majd levette a szemüvegét, amit mellém tett, az asztalra. – Úgy gondolom, szeretnéd, ha folytatnám – nézett fel rám kíváncsian.

– Tudod a válaszomat – mondtam sejtelmesen. Persze, hogy akartam, hogy folytassa, forrón lüktettem, vágytam rá, arra, hogy azt érezzem, kellek neki, akar. Csak engem!

Félmosolyt villantott, miközben a nőiességemhez nyúlt, finoman masszírozott, lágyan dörzsölt, de egy pillanatra sem vette le rólam a szemét. Az asztal szélébe kapaszkodva nyögdécseltem és sóhajtoztam, mire gyorsabban simogatott. – Ah, jó ég! – felakadtak a szemeim, nagyon közel volt a gyönyör, kevés hiányzott. Pár dörzsölés választott el a végső kielégüléstől, már éreztem azt a finom, kellemes bizsergést, amikor hirtelen félrerántotta a bugyit, majd a nyelvével folytatta. Erősen döfködte belém hegyes és hosszú nyelvét, hangosan nyögve élveztem minden egyes mozdulatát, repültem. A fejére simítottam a tenyeremet, amikor éreztem, hogy kitörni készül az elfojtott kielégülés. Vadul túrtam barna haját, rettentően élveztem.

– Ahw, ne hagyd abbaaa! – nyögtem, azután sikoltva szorítottam a lábaim közé. Tévedtem, nem a Red Bull ment életet. Kétszer futott végig rajtam a nyers kéj, mindkétszer őrült hullámban támadott meg, és védtelenül talált.

– Nincs szebb egy kielégült nőnél – hajolt fel a lábaim közül, miután elengedtem, és nekidőltem a tükörnek.

– Valóban? – szusszantam egy hatalmasat, vadul liftezett a mellkasom, még mindig bizseregtem.

– Jó ötletnek tűnt, ilyet még sosem csináltunk – villantott csábos félmosolyt.

– Később meghálálom – hajoltam közel hozzá, majd rátettem a szemüvegét, apró puszit nyomtam az orrára. – Persze, ha szeretnéd – lassan vontam meg a vállamat, és nagyokat pillázva néztem rá.

– Afelől kétségem sincs – simította meg az arcomat mosolyogva. – De most már szedd össze magad, az isten szerelmére, tényleg mindenki téged vár. – Elkerekedett a szemem a szavaira, azonnal visszazuhantam a földre. Hiszen ő tartott fel, amit ugyan nem bántam, de ez a hangnem... Végül nem mondtam rá semmit.

Dimmie felállt, majd úgy sétált ki az ajtón, mint, aki jól végezte a dolgát. Volt ebben igazság. Nem számítottam rá, meglepett, de módfelett jólesett, amit velem művelt. Élveztem, és nem csak a gyönyör miatt, hanem leginkább azért, mert ilyenkor azt éreztem, minden megszűnik körülöttem, szállok, és egyetlen embernek kellek, egyetlen ember akar. A hangsúly a kellek, és az akar szavakon van.

Tudom, ez nem normális, de mint mondtam, a gondolkodásom sem volt az.

***

Húszperces késéssel végül kivágódtam az öltözőmből. Futtában húztam fel a csizmám cipzárját, és út közben igazítottam meg a bugyimat is. Dimmie hatása alatt voltam még, ezt nem lehetett csak úgy elfelejteni, hiába történt pillanatok alatt.

Ritkán akadtunk így össze, de olyankor a falak is beleremegtek. Mindenképpen józan akartam maradni, emlékezni akartam mindenre. Úgy döntöttem, a feles után nem iszok semmit, csak vizet.

A szórakozóhelynek egy két szintes épület adott otthont, ami régen raktár volt. Az alsó rész teljesen át lett szabva. Hosszú, két oldalas bárpult kapott helyet a bejárattal szemben. Az én kérésemre olyan lett, mint a kocsmáé, az Amerikai istenekben. Egy hatalmas krokodil felső állkapcsa futott végig a pult felett, a fogai pedig világítottak. Imádtam. Igaz, hogy kissé alacsonyra sikerültek a fogsor, és elég sűrűn beleverték a fejüket, leginkább a részegek, de ennyi áldozatot megért, mert tényleg nagyon szép volt, illet a hely imidzséhez. Utána a tánctér, ahol elszórtan helyezkedett el négy ketrec, amiben a táncoslányok hergelték a bulizókat, valamint volt még egy elitebb rész az exkluzív szolgáltatásokhoz, mint például a privát öltánc. Sok legénybúcsút bonyolítottak itt le, és attól tartok, még dupla ennyi várt is erre a helyre. Volt egy elszeparált kis rész is nekünk, ahol átöltözhettünk, pihenhettünk, meg azt csinálhattunk, amit egy részeges éjszakán mindenki. Vagyis ezt nem hivatalosan, de ugyan már! Fiatalok voltunk.

A Savage rólunk kapta a nevét. Ahogy felnőttünk, vad bulikat csináltunk, amiket after partik követtek. Sebastian elmondása szerint úgy buliztunk, mint a vadállatok, és ez a jelző rajtunk maradt.

Sebastian nem az apánk volt, de úgy szerettük, mintha az lenne. Mind az öten árvák voltunk, és egy véletlen folytán találkoztunk. Senki sem gondolta, hogy onnantól mi össze fogunk tartozni. Sebastian szociális munkásként dolgozott azon a helyen, ahová a gyerekotthonból vittek. A harmincas évei elején, vagy talán a közepén – sajnos rossz a memóriám – egy csúnya autóbalesetben elvesztette a családját, és ő is éppenhogy túlélte a balesetet. Sosem mondta, miért, vagy éppen minek a hatására vett minket a gyámsága alá, de mi tudtuk jól az okát: meg akart menteni minket. És meg is tette. Otthont és családot adott nekünk, szeretett minket, és törődött velünk, mint egy igazi édesapa.

Az én történetem eléggé fura. Kilencéves koromban a szüleim feltettek Kubában egy Miamiba tartó kompra, lemondtak rólam. Amit így, felnőtt fejjel sem igazán tudok megérteni. Az ember miért löki el magától a gyerekét? Az egyetlen dolgot az életben, ami belőle van? Miért dobtak el a szüleim egy darabot magukból?

Hm, szülők... Nekem olyanok nincsenek. Nekem csak egy édesapám van, akire rajongással a szememben nézek, aki mindennél és mindenkinél előrébb való, aki önzetlenül szeret, pedig nem is vagyok vér a véréből. És azt hiszem, ezt nem csak én gondolom így.

Dimitrij, vagyis Dimmie félig orosz. A szülőanyja Szentpétervárról érkezett Amerikába szerencsét próbálni. Sztripper lett, közben teherbe esett, de nem akarta elvetetni a babát, szóval Dimmie egy árvaházban kötött ki. Legalábbis neki ezt mondták, és el is hitte.

A csecsemőkorukban magukra hagyottaknál semmi sem biztos a családjukat illetően. Lehet, hogy Dimmie nem is orosz, bár jól bírja a vodkát. Lehet, hogy az anyja nem is volt sztripper, és az is lehet, hogy csak találták valahol. Bármi lehet, de semmi sem biztos.

Mathys, avagy Mathy története kissé hajmeresztő. Ő holland. Valóban az. A szülei egy hosszú hétvégére érkeztek Miamiba, aztán itt felejtették a négyéves kisfiút a szállodában, és azóta sem jöttek érte. Ez a történet igaz, mert miután kiderült, hogy itt maradt a gyerek, felhívták a szülőket, de ők lemondtak róla, mondván túl sokba kerülne elmenni érte, vagy éppen hazavitetni.

Milyen ember mond ilyet? Ki az isten mondhat ilyet a gyerekére? Nem ér annyit... Mi az, hogy nem ér annyit? A világot kellene jelentenie!

Az ő sorsa dühít a legjobban. Nonszensz. Undorító, és mélyen felháborít. Talán azért, mert hasonló cipőben járok, mint ő.

Ransom, a legidősebb ötünk közül, de nem igazán remekel a "nagy tesó" szerepében. Őt a nagymamája nevelte, mert az édesanyja meghalt a szülés közben fellépő komplikációk miatt. Az apjáról semmit sem tud. A mama sajnos meghalt, amikor Ransom betöltötte a tízet, és mivel a rokonság nem akarta őt, állami gondozásba került. Úgy hiszem, ezért is olyan szétszórt, nem törődöm. Megvolt mindene, azután nem maradt semmije. Na, de ezzel mind így vagyunk...

Leo életútja kicsit olyan, mint Marilyn Monroe-é. Az apja lemondott róla, az anyja pedig beleőrült a távozásába, szóval elvették tőle a kisfiát. A kicsi Leo pedig próbált túlélni. Állami gondozás, nevelőszülők, de valahogy mindig az intézetben kötött ki. Senkinek sem kellett, aztán jött Sebastian.

Szóval mi, a vadak, abban hasonlítottunk a leginkább, hogy hiányzott belőlünk valami. Eleinte azt hittem, mind mást akarunk, de nem. Csak arra vágytunk, hogy szeressen minket valaki. A múltunkat kitörölje, a jelenünket kiszínezze, a jövőnket pedig reménnyel töltse meg. Sebastian volt az, aki reményt adott nekünk, mi pedig egymásba kapaszkodtunk, illetve...

***

– Hol voltál már, kislány? – tárta szét a karját Sebastian széles mosoly kíséretében.

Imádtam a mosolyát, a legmegnyugtatóbb dolog volt a világon. A világomban.

– Siettem, ahogy tudtam, csak éppen – zavartan Dimmie-re pillantottam, aki sejtelmes mosolyt dobott felém – leöntöttem magam pezsgővel – csóváltam meg a fejemet, azután az asztalunk felé vettem az irányt, ahol már kitöltve várt minket a hat feles.

Volt egy külön kis boxunk, itt indítottuk el a bulit. Igaz, általában Mathy, Ransom meg én buliztunk komolyabban, Sebastian sosem, ő mindig a helyre figyelt, Leo szintúgy. Dimmie pedig csak figyelt minket, és jókat szórakozott rajtunk, néha ivott.

– Beszarok! – csattant fel csalódottan Mathy, miközben a tévét bámulta. – Mikor volt a Forma-1-ben női pilóta? – nézett ránk eltorzult arccal.

– Hát, tizenhárom, tizennégy éve körülbelül. De feladta a szerelemért – válaszolt Leo, majd ő is az asztalhoz sétált. Jól nézett ki, finom illata volt, és egy pillanatra megbántam, hogy engedtem Dimmie-nek.

– Úristen! – kapott a fejéhez Mathy, teljesen sokkot kapott a hallottaktól.

– Ez miért fontos? – kérdeztem, ahogy leültem mellé a kanapéra, majd lelöktem Ransom lábát a huzatról. Felmordult, de nem szólt végül semmit.

– Én az utca végéig nem tudok elmenni a kocsival, itt meg egy nő vezetett. Egy nő! Újra le kell tennem a jogsit – nyögte, majd meghúzta a kezében lévő Red Bullt.

– Felfújod – borzoltam össze szőkésbarna tincseit, amit hanyagul állított be.

– Ne. Buzeráld. A hajam – hirtelen felém fordult, majd felemelte a mutatóujját.

– Inkább igyál, kistesó! – szólt oda neki Ransom, azután felkelt mögülem, majd az asztalhoz sétált.

– Gyerekek, gyertek! – biccentett Sebastian, mi pedig szót fogadva odamentünk az asztalhoz, majd mindenki megfogta a saját poharát. – Hálát adok az Istennek, hogy egy újabb napot ajándékozott nekem, veletek. Egészségetekre! – a magasba emelte a poharát, mi is úgy tettünk, azután lehúztuk a felest, majd fejjel lefelé lecsaptuk az asztalra a poharakat.

– Adjunk neki! – kapta el Mathy a derekamat, majd az ajtó felé tolt.

– Indul a buli! – kiáltott fel Ransom is, azután jött utánunk.

Nem tiltakoztam, sodródtam. Az az igazság, ha valaki ennyi férfi között nő fel, megtanulja, hogy nem éri meg sem ellenkezni, sem hadakozni velük, mert úgyis ő húzza a rövidebbet. Szerettem őket, persze, hogy szerettem, talán kissé elfajzottan is, de megvoltak a magam praktikái is velük szemben.

A buli már javában folyt a tánctéren. Sokan voltak, mint mindig, a zene dübörgött, patakokban folyt a pia, sikoltoztak a hiányos öltözetű lányok, csorgatták a nyálukat a fiúk és a férfiak egyaránt. Mathy behúzott a tömeg közepére, és vad táncba kezdett. Jól mozgott, szerettem vele táncolni, mert nem volt az a simulós fajta, csak nagyon részegen, de akkor jobbára a lábán se állt meg. Szóval éppen nagyon éreztük a ritmust Sean Paul egy örökzöld slágerére, amikor összenéztem egy ismeretlen férfival. Emlékszem, a pillantása megfagyasztotta a vért az ereimben, megálltam, és csak bámultam. Annyira rideg volt, annyira gonosz és őrült a tekintete, hogy azt hittem, magával az Ördöggel nézek farkasszemet. Nos, nem sokat tévedtem.

Olyan tekintélyesen állt a bárpultnál, mintha az övé lenne a hely, mintha ott mindenki őt szolgálna, mintha ő lenne itt a király. Rossz előérzetem támadt, és csak úgy, gondolkodás nélkül fogtam magam, megindultam felé. Vannak dolgok, amiket tudod jól, hogy nem kellene, nem szabadna megtenned, mert bajod esik miatta, de csak azért is elébe mész, hogy később elmondhasd: bassza meg, nem így kellett volna! Ez is egy olyan pillanat volt.

Lassan lépdeltem a férfi felé. Fekete öltönyt viselt, fekete nyakkendővel és fehér inggel. Üzletembernek tűnt, de nem az volt, ó nem! Mellé sétáltam, majd nekidőltem a pultnak, és próbáltam úgy helyezkedni, hogy ne verjem bele a fejemet valamelyik fogba, ami közöttünk lógott.

Csendben figyeltem, nem is tudom miért, de nem jöttek szavak a számra, rezzenéstelen arccal néztem, ő azonban mosolygott, meleg vigyort dobott felém, kissé talán önelégültet is.

– Gyönyörűek a vonásaid – rajongással telve nézett rám végül megnyerően. Hiába váltak kedvessé a vonásai, úgy éreztem, ez a pasas egy báránybőrbe bújt farkas.

– Nagyon köszönöm, deee... – pillantottam zavartan oldalra, magamon éreztem Leo tekintetét. A pult másik oldaláról figyelt.

– Te különleges vagy, jól gondolom? – lépett közelebb, majd a fülem mögé simította a hajamat. Elhúzódtam előle, nem igazán tetszett, hogy hozzám ér.

– Öt férfivel élek egy fedél alatt, ez azért elég meredek – horkantottam, igyekeztem komolytalan maradni, hogy békén hagyjon.