A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Tessa Bickers: The Book Swap

Hodder & Stoughton, An Hachette UK company,London, 2024

Első kiadás

Fordította

Getto Katalin

Copyright © Tessa Bickers, 2024

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Getto Katalin, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv @ 2024 by Harlequin Enterprises ULC

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-647-7

Köszönet a tanáraimnak, továbbá Anyának, Apának és Charley-nak, Mariának és Pennynek – a legkiválóbb nevelőimnek.

1

Erin

Azt mondják, egyetlen pillanat alatt megváltozhat az életed. Számomra ez a pillanat délután három óra húszkor érkezett el, de erről reggel, amikor felébredtem, még fogalmam sem lehetett.

Az a csütörtöki nap semmiben sem különbözött a többitől, egy dolgot kivéve: a dátumot. Még ki sem nyitottam a szemem, máris az eszembe villant. Miközben a munkareggelihez öltözködtem, végig ott járt a fejemben. Hosszú, fehér szoknyát, világosszürke pólót, bőrdzsekit húztam, és azon törtem a fejem, milyen ürüggyel hívhatnám fel a főnökömet, Charlotte-ot, hogy tudassam vele, aznap nem megyek dolgozni. Akkor is ott járt a fejemben, amikor beszálltam a zsúfolt metróba, hogy a Brixtontól eljussak az Oxford Circusig, és követett a The Ivy Brasserie felé vezető úton is, ahol leültem a teraszon, hogy lélekben felkészüljek azon rémes PR-os megbeszélések egyikére, amiket kénytelen az ember végigülni. Ilyenkor egyikünk sem mondhatja ki, miről szól valójában a tárgyalás, inkább egy órán keresztül mindenféléről beszélünk – kivéve azt, amiért valójában ott vagyunk. A végén pedig én állom a számlát, amely gesztus a megerősítése annak, amiről nem beszéltünk. Beteszitek a lapotokba a Traitor divatmárkánkat, és csupa jót mondotok róla.

Martha még csak nem is a legrosszabb szerkesztők közé tartozik, de az ebéd is éppúgy elhúzódik, mint minden más a mai nap folyamán, és megkönnyebbülök, amikor végre felkapja a tavaszi-nyári kollekcióhoz tartozó püspöklila Jacquemus táskáját, és menni készül.

– Tudod, amikor először találkoztunk, nem mertem volna megesküdni, hogy te vagy a mi emberünk – mondja, és táskáját a vállára vetve rám mosolyog. Én egy rúzsnál többet sosem cipelek magammal. – De nagyon képben vagy, Erin. Néhány év, és Charlotte felkötheti a fehérneműjét.

Elismerő pillantást vet rám, aztán elfordul, és nekem meg kell várnom, míg látótávolságon kívül kerül, csak utána fut végig rajtam a borzongás.

– Fúj! – utálkozik Cassie a Traitor központi irodájában, az Oxford Streeten, amikor elmesélem, hogy valaki az imént Charlotte-hoz hasonlított. Az iroda egy hatalmas egybefüggő légtér, több mint száz ember dolgozik benne. Mindennap hálát adok a sorsnak, hogy annyi ember közül éppen Cassie mellé helyeztek. Ma szivárványszínű kezeslábas van rajta, neki istenien áll, én viszont úgy néznék ki benne, mint egy két lábon járó krumpliszsák. Kihúzza a fiókját, kis csomag Haribo cukorkát vesz ki belőle, az asztalomra dobja.

– Jól vagy? Nincs szükséged egy jó kis hideg zuhanyra? Hívjalak ezentúl Lotténak? – Áttetsző műanyag keretes szemüvege az orra hegyén billeg.

– Állati jól, persze. Csak lekaparom az összes bőrt a testemről, és máris rendben leszek.

A székemre teszem a szezon legújabb divatja szerint készült Traitor táskámat, kibontom a Haribo-zacskót, indulni készülök. Még rendet kell tennem a bemutatóteremben, mielőtt megérkeznek a tízórás influenszereim.

– Basszus, mi lenne, ha kiszállnánk, amíg még nyerésre állunk? Saját vállalkozást alapítanánk és csinálnánk valami értelmes dolgot végre – veti fel Cassie.

A kifakadását hallva megtorpanok. Hátrahajtom a fejem, felsóhajtok, amikor felfogom, miről beszél.

– Álmodj, királylány. Munka, ami nem öli ki belőled a lelket. Mégis, mi lenne az?

Cassie ragyogó kék szeme felcsillan, göndör fürtjei repkednek az arca körül.

– Oké, ezt hallgasd meg! Csinálhatnánk apró kis ruhákat méheknek, és aztán…

Charlotte közeledik, vörös körmei frissen lakkozva, tegnap óta a sötét lenövése is újra kiszőkült. Még szerencse, hogy a rengeteg elfoglaltsága mellett, amire mindennap emlékeztet bennünket, marad egyáltalán ideje magával foglalkozni. Ezt leginkább annak köszönheti, hogy a munkája nagy részét velünk végezteti el.

– Hé, ti ott ketten, elég a bájcsevejből, indítsatok a bemutatóterembe! – Ahogy elfordul, drága parfümjének illatfelhője az orrunkba csap. Cassie felvonja a szemöldökét, mintha valami rejtélyt szimatolna, de én pontosan tudom, mi következik. A csupa üveg terem felé tartva látom, hogy már mindenki ránk vár. Charlotte az egész csapatot iderendelte. Néhány óra múlva kezdődik az értekezlet, nem értem, miért kell most összejönnünk.

– Ki járt itt utoljára? – kérdi Charlotte, a tekintete egy pillanatra megpihen rajtam, mielőtt végighordozza az egybegyűlteken.

Hát persze, ez tényleg nem várhat. Nagyot nyelek.

– Én. Alicia Gold tegnap este csak kilencre tudott jönni, tudom, mennyire szeretted volna, hogy itt legyen, úgyhogy…

– És az szerinted rendben van, hogy így hagyod magad után a helyiséget?

Körülpillantok. A padlón mindenfelé ruhadarabok hevernek. Tegnap este sorsdöntő elhatározásra jutottam: ahelyett, hogy túlóráznék, majd a fizetett munkaidőmben teszek rendet, ma. De ezt aligha adhatom itt elő, mindenki füle hallatára.

– Nem, nincs – mondom elvörösödve, érzem, hogy minden tekintet rám tapad. Mindenki örül, hogy nem őrá jár a rúd. Csak Cassie-n látszik, hogy őszintén aggódik miattam. – Bocsánat. Rögtön megoldom.

– Azt reméltem is. Gondolod, hogy bárki szívesen posztolna rólunk, ha ilyen állapotban látná a termet? Szégyen.

Naponta minimum egyszer megkapom tőle ezt a lesújtó pillantást. Mintha én is egyike lennék az ocsmányságoknak, amiket az az ijesztő kopasz macskája, Boris szokott behurcolni a lakásba. Várom, hogy elküldje a többieket.

Ehelyett hozzájuk fordul.

– Cassie – szól. – Milyen hibát látsz ebben a bemutatóteremben?

Nem merek Cassie-re nézni. Muszáj felelnie, nem akarom még jobban megnehezíteni a dolgát. Különösen, hogy Charlotte tudja rólunk, hogy barátnők vagyunk. Nem véletlenül őt pécézte ki.

– A… a ruhák nincsenek vállfára akasztva.

– Dominique?

– A szemetes tele van üdítősdobozokkal.

– Sara?

– Össze vannak keverve a különböző színű ruhák.

Reszketek a dühtől. Charlotte tudja, milyen sokáig dolgoztam tegnap este. Azt hittem, végre hallok tőle egy elismerő szót.

– Francesca?

– Zsírfoltok vannak az üvegen.

A fenébe, most pucolhatom az üveget is, és az értekezlet miatt már csak hét percem maradt a DIY Duo érkezéséig. A duót két lány alkotja, akik videókat kezdtek készíteni arról, hogyan sminkelik magukat, mielőtt elindulnának az iskolába. Olyan sikeresek lettek, hogy mióta leérettségiztek, egész idejüket ennek a tevékenységnek szentelik. Milliomosok lettek, húszévesen.

Megszólal bennem a kisördög: ha annyira katasztrofális állapotok vannak itt, akkor talán mások is segíthetnének rendet rakni, hiszen mindannyian használjuk a helyiséget. Aztán mégis inkább megvárom, míg mindenki távozik, és magam látok hozzá, hogy felszedegessem a padlóról az elhajigált ruhadarabokat. Közben végig azon küzdök, hogy ne bőgjem el magam, annyira igazságtalanság ez az egész helyzet.

Hirtelen rám tör a vágy, hogy hazarohanjak. Hogy lássam a legjobb barátnőmet, Bonnie-t. Bonnie mindig jó hatással van rám. Ha elmondhatom neki, ami történt, tudom, hamarosan nevetek majd az egészen. Nem ismerek nála bölcsebb embert. Lelombozva nyúlok a lime-színű póló után, egyszer még bele is zokogok, mielőtt a szemetesbe hajítom, ahova való.

Ebédidő van már, mire elkészülök. Pár percem maradt, hogy bekapjam a csirkés szendvicset, közben a naptáromat bújom. Este az új energiaital bemutatója lesz – ennek reggel még nyoma sem volt a programban. Kis híján a torkomon akad a falat, amikor meglátom. Ez az egy estém volt arra, hogy elkészítsem a jelmezemet, amit Frome-ban, az alapítványi esten akarok felvenni. Mindenkinek olyan jelmezben kell mennie, aminek a neve k-val kezdődik. Direkt nem terveztem programot erre az estére; egyetlen ember van, aki rászervezhetett valamit. Mintha nem volna elég, hogy az egész iroda előtt megalázott. Eltolom magamtól a szendvicset; elment az étvágyam.

Fogalmam sincs, mit tettem, ami miatt Charlotte így bánik velem. Keményen dolgozom. Értek a munkámhoz. Mindent megteszek, amit kér, de sosem tudok a kedvére tenni.

Másra se vágyom, mint hogy az értekezlet után egyenesen hazamehessek a legjobb barátnőmhöz; elszopogassunk egy-két üveg bort, és közben összehozzuk a világ legviccesebb jelmezét. Most meg mehetek haza átöltözni, hogy hétre itt legyek az újabb eseményen. A szemetest bámulom. Mennyi idő kell ahhoz, hogy a csirkétől ételmérgezést kapjon az ember? Nagyon furcsán érzem magam, ha belegondolok, hogy a lejárt szavatosságú csirke elfogyasztása kevésbé árt a szervezetemnek, mint a mindennapi munkám. Ez nagyon nincs rendben.

Olyan dühös vagyok Charlotte-ra, hogy képtelen vagyok ránézni, amikor beülök az értekezletre. Miközben a számokról és a következő negyedéves tervekről beszél, én a fejemben egy egész rapet rakok össze, ami mindössze két szóból áll: „fogd” és „be”.

Három óra tíz perckor minden szem rám szegeződik, hiszen rajtam a sor, hogy elmondjam, mi volt a legfontosabb tanulság, amit levontam, illetve a legnagyobb siker, amit arattam a héten. Tudom, mindenki kíváncsian várja, vajon szóba hozom-e a bemutatótermet.

Cassie mellettem ül, nála van a csengő. Körbeadjuk a teremben, és ha valaki izgalmas bejelentést tesz, az, akinél éppen ott van, megrázza a csengőt.

Felállok, próbálom kiverni a fejemből a rapet. Most hangosan el kell mondanom, mi történt a DIY Duóval. Másról nemigen tudok beszélni.

– A legfontosabb tanulság számomra az volt – kezdem, remegő hangon, mert mindig utálom ezt a műsort, de most különösen –, hogy változtatnunk kell azon, hogy az emberek szabadon nézelődhetnek a bemutatótermünkben. A Duo lányai ma megpróbáltak plusz ingyenes dolgokat elvinni, és én, ööö… – köhintek, majd lesütöm a szemem, az asztalt bámulom, aztán újra felnézek. Mindenki engem figyel. – Mondtam nekik, hogy néhány dolgot tegyenek vissza, de a jövőben talán inkább azt kellene, hogy…

– És mit reagáltak? – vág a szavamba Charlotte. Hosszú vörös körmeivel dobol a jegyzetfüzetén, hátradől a székében.

– Hát... szóval...

A szemem sarkából látom, hogy Cassie alig észrevehetően megrázza a fejét. Ő pontosan tudja, mi történt. Figyelmeztet, hogy bármit mondjak, csak az igazságot ne, és tudom, hogy ez lenne a helyes, de teljesen leblokkolok. Ilyen gyorsan nem tudok kitalálni egyetlen jól hangzó hazugságot sem. Különben is, Charlotte találta ki az ötdarabos limitet. Talán még büszke is lesz rám, amiért érvényt szereztem neki.

– Szóval irtóra begurultak, és végül nem vittek semmit – nyögöm ki végül.

Cassie összehúzza magát, mintha már csak egy kupac szivárványszínű ruha kuporogna a mellettem lévő széken.

Charlotte abbahagyja a dobolást a körmével.

Láthatóan nem hisz a fülének; nem hiszi el, hogy beismerem a hibámat, azok után, ami délelőtt történt. Abból tudom, hogy a feje hátrahúzódik, fehér nyaka eltűnik sötétre alapozott álla alatt. Keze az asztal felett tétovázik, ujjai a levegőben lebegnek. Nem tudja eldönteni, hogy újrakezdje-e a dobolást.

– A TikTok-csatornájuknak több mint egymillió követője van. Az utolsó bejegyzésük 250%-kal növelte a forgalmunkat.

Bólintok. Bíztam benne, hogy nem lesz meg neki minden statisztika.

– Viszont Alicia Gold magával vitt néhány holmit, szóval…

– Alicia teljesen haszontalan a számunkra. – Tegnap ennek épp az ellenkezőjét mondta, amikor közölte velem, hogy rá kell húznom még három órát, hogy fogadjam Aliciát. – A DIY lányok ellenben... – Ökölbe szorul a keze, majdnem az összes ujján gyémántos gyűrű csillog. – Ez nem tanulság, Erin. Hanem kibaszott nagy hiba.

Nagyot nyelve ülök vissza. Cassie megpróbálja óvatosan visszatenni a csengőt az asztalra, de ahogy leteszi, a csengő megszólal. Ráveti magát, igyekszik megakadályozni, hogy a kibaszott nagy hibára még a fülsértő csörömpölés is felhívja a figyelmet.

Az ajkamba harapok. Egész testemben remegek.

– Jó lenne hallani a győzelmedről is, ha van olyan – veti oda Charlotte, amikor visszaérek a helyemre. Egy pillanatig szinte elhiszem, hogy sajnál, amiért így bánt velem ma, de elég egy pillantást vetnem az arcára, hogy világos legyen: szó sincs sajnálatról. A reggeli találkozóm eredményéről, aminek köszönhetően sikerült egy dupla oldalas megjelenést szereznem a vasárnapi mellékletben, persze nem tud; pedig ez legalább annyit dob az eladásainkon, mint amennyit a DIY Duo hozott volna. Egy pillanatig sem gondolja, hogy esetleg sikeres is lehetek, inkább abban akar gyönyörködni, ahogy mindenki előtt újra csak kudarcot vallok. Aztán már rohanhatok is a programra, amit ő szuszakolt bele a napirendembe, csak mert neki nincs kedve elmenni.

Felállok, állkapcsomban megfeszül az izom.

– Részemről az lenne a győzelem, ha… – Elhallgatok, latolgatom, hogy elmeséljem-e a reggeli sikeres találkozót, vagy megvárjam, míg ő maga szembesül az eredménnyel a maga színes, dupla oldalas pompájában.

– Ha lenne, de nincs… – Charlotte felsóhajt. Kis híján most is elengedem a fülem mellett a sértést, ahogy máskor, és megkísérelem, hogy mégiscsak beszámoljak a sikerről, hátha kivívom vele az elismerését. De van valami abban a megjátszott sóhajban, ami miatt elpattan bennem az utolsó húr is.

– Az lenne, ha otthon lehetnék, Frome-ban, és felmehetnék a Cley Hillre, ahol annak az embernek a hamvait szórták szét, akit a világon a legjobban szerettem. Aztán hazamennék és végigbőgném a Szívek szállodája összes epizódját – hadarom, mielőtt befejezhetné a mondatot. – A szeretteimmel kellene lennem, de nem tehetem, mert nem adtál egyetlen nap szabadságot sem. Még azt sem engedted, hogy elmagyarázzam, miért muszáj szabadságra mennem, csak annyit mondtál, hogy most sok a dolgunk.

A gúnyos mosoly lehervad az arcáról, de maga a mosoly, amely egy pillanattal korábban még ott ült az arcán, elárulja, mennyire szívtelen. Hirtelen minden félelmem elpárolog. Halkan beszélek, hogy ne remegjen a hangom. A nap során felgyűlt feszültség egyszerre tör ki belőlem, képtelen vagyok uralkodni magamon.

– Hét éve dolgozom itt, mindvégig abban reménykedtem, hogy javul a helyzet. Talán egyszer megvalósul mindaz, amit az elején reméltem, de egyelőre azt látom, hogy minden egyre rosszabb. – Egy pillanatra a nővérem, Georgia jut eszembe, ahogy a szemét forgatja; unja, hogy megint a munkahelyemre panaszkodom. – Mindent feláldoztam, hátha változik valami. De most már úgy érzem, ha tovább maradok, előbb-utóbb olyanná válok, mint te. Márpedig én nem akarok olyan ember lenni, aki mindenkinek megkeseríti az életét, aztán hazakotródik a kopasz macskájához.

Valaki felszisszen. Nem tudom, kitől jött a hang. Körülpillantok, és a csengőn áll meg a tekintetem, amely ott csillog Cassie előtt, mintha ezzel a csillogással be is töltené a rendeltetését. Megborzongok. Tényleg sikert arattam. Dupla oldalt kaptam a Hello Sunday-ben, de tudom, ez már nem az én győzelmem. Cassie szeme kimered, a többiek egy emberként fordulnak felém, és úgy eltátják a szájukat, hogy legalább tíz fogtömést számolok össze a jelenlévők között.

– Felmondok. – Végtelen jó érzés ezt kimondani. Mosolyogva felveszem a csengőt, miközben elismétlem. – Ro-had-tul fel-mon-dok.

Visszadobom a csengőt az asztalra, a laptopomért nyúlok, és Charlotte orra előtt az ajtó felé indulok. Csak akkor döbbenek rá, hogy ez tényleg győzelem, amikor meglátom az arcát: a düh és megdöbbenés mellett valami más is tükröződik rajta. Egy csipetnyi tisztelet.

– Jézusom, Erin, hogyhogy már itthon vagy? – kiáltja Callum, amikor belépek a lakásba, amit közösen bérelünk a Loughborough Junction közelében. Általában órákkal később érek haza. A lakótársam a tévé előtt ül, piros Adidas melegítőben, sötét haja oldalra nyalva, széles barkója szinte az álláig ér. Sheffieldi akcentussal ejtett szavai valóságos muzsika a fülemnek a mai nap után. Egy pillanatra elfog a vágy, hogy megöleljem. De a pillanat elillan.

– Azt hittem, dolgozni mentél – csak ennyit tudok kinyögni.

– Kiírtam magamnak egy szabadnapot – feleli Callum a képernyőre meredve.

Valami kerékpárversenyt néz. A szabadnap nála azt jelenti, hogy beteget jelentett – terméktervezőként dolgozik –, ahogy szinte mindig, amikor kerékpárversenyt adnak a tévében. Jellemző módon nem kérdezi, miért jöttem haza, csak feljebb tekeri a hangerőt.

– Felmondtam – próbálom túlkiabálni a kommentátort, de inkább saját magamat akarom meggyőzni a hangos beszéddel arról, hogy igaz, amit mondok.

– Klassz – motyogja, de még csak rám se néz, így besurranok a szobámba, és magamra csukom az ajtót.

Bonnie a sarokban álló széken ücsörög, valami magazint olvasgat. Az a sarok az egyetlen hely a szobámban, amit nem borít el a rengeteg holmi. Mióta ideköltöztem Stockwellből, ahol legutóbb laktam, a cégtől hazahozott ajándékcsomagok és félig kipakolt dobozok hevernek mindenütt. Azután kerestem új albérletet, hogy rövid időre összejöttem a régi házban dolgozó biztonsági őrrel. Amikor aztán bevallotta, hogy bolondul értem, és ott akarta hagyni a munkáját, azt hazudtam, hogy ez sajnos nem fog összejönni, mivel hamarosan elköltözöm. Ezek után persze tényleg költöznöm kellett.

A cipőm most is ott hever, ahol a tizennégy órás műszak után lerúgtam. A szoba nagy részét a könyvek foglalják el. Olyan sok van belőlük, hogy nyilvánvalóan nem férnek el az ágyam feletti polcon, így aztán azokat a köteteket, amiket mindenképpen el fogok olvasni, inkább feltornyoztam a még szabadon maradt helyeken.

– Korán hazaértél – jegyzi meg széles mosollyal Bonnie. A lila parókája van rajta, olyan hosszú, hogy hátul a fenekét éri.

– Megtettem, Bon. Felmondtam. – Ledobom magam az ágyra, fejemet a falnak támasztom.

– Jessz!… Végre megcsináltad! – rikkantja, és fejét hátravetve felkacag mély torokhangján. Jólesik hallani a nevetését. – Végre! Na és hogy érzed magad?

– Mint akinek elment az esze – mondom, és szorosan lehunyom a szemem. – És… persze megkönnyebbültem. Mintha most kezdődne az élet.

– Mert most is kezdődik.

– Évekkel ezelőtt kellett volna meglépnem.

– Ahogy mondod.

– Mindent átgondolok, tiszta lappal akarok kezdeni. – A könyvespolcra pillantok, tekitetem egy szép, fehér könyvgerincre esik: Rend a lelke mindennek. Bonnie-ra nézek. – Szerinted a Marie Kondo-módszerrel rendbe hozhatom az életemet?

– Na ná, na ná, na ná! – Táncol, ugrál, addig bolondozik, amíg sikerül mosolyt csalnia az arcomra. Az elsőt a mai nap folyamán. Sőt, az egész héten. – Ki a sok régi kacattal, elő a... a... hát... újak még nincsenek. De hamarosan lesznek. Új munka. Új élet.

A lábánál heverő dobozokra pillantok. Nem is tudom, mi van bennük. Ruhák, amiket nyilván sosem hordok. Könyvek, amiket sosem fogok elolvasni. Kacatok, amikre semmi szükségem. Soha nem hiányzott egyik sem, mióta ideköltöztem. Ez azért sokat elárul. Kinyitom a dobozokat, belenézek, de némelyik holmiról azt sem tudom, micsoda.

Bonnie visszaül a sarokba, kuncogva figyeli, ahogy szemeteszsákot ragadok, és a cipők közül jó párat a zsákba süllyesztek. Aztán a ruhásszekrény tartalmából is kiszórok néhány darabot. Végignézem a polcon álló könyveket, és azokat, amikről biztosan tudom, hogy soha többé nem fogom olvasni őket, egy bőröndbe pakolom. Soha életemben nem dobtam ki könyvet, de szükségem van a helyre, az újak számára. Azoknak, amiket később fogok elolvasni. A földön feltornyozott köteteket felteszem a polcra. Kedvtelve nézegetem az eredményt. A polc így csupa ígéret. Végre megint kedvem van olvasni.

Folytatom. Félig kiürült arckrémes tégelyek, hajpakolások, kényelmetlen melltartók. Bonnie tapsol örömében, szeme megakad egy hupikék körömlakkon, amely az előbb landolt a szemetesben. Kiveszi, bal kezét a lábára téve lakkozni kezdi a körmét.

Most már nincs leállás. Az éjjeliszekrényemet szinte teljesen kiürítem. Kimerült ceruzaelemek. Töltők – a hozzájuk tartozó készülékeket rég kidobtam. Karácsonyi képeslapok, amik már rég nem jelentenek semmit. Gyertya egy régi születésnapi tortáról. Amikor megcsörren a telefonom, már csak egy szál póló van rajtam. Kiver a verejték, lélekben felkészülök Charlotte szidalmaira, de nem ő hív, hanem anya.

– Bocsi, de most nem hagyom elrontani a jókedvem – motyogom, és üzenetrögzítőre állítom a készüléket. Percről percre jobban érzem, hogy hét év után, amely azzal telt, hogy egyik borzalmas albérletből a másikba vándoroltam, és értéktelen kapcsolatokban vergődtem, amikor olyan munkát végeztem, ami megnyomorított, végre a kezembe vettem az életemet. Új irányba tartok.

Mielőtt meggondolnám magam, kiviszem a szemeteszsákokat a bejárati ajtó mellett álló kukába, öreg kis Fordom csomagtartóját telepakolom dobozokkal; később elviszem majd a helyi adományboltba. Leadom útközben, amikor az otthon, Frome-ban rendezett adománygyűjtésre megyek. Ha ma délután indulok, lesz időm arra is, hogy eljussak Cley Hillre. Még így is el tudom végezni, amit mára beterveztem. És legalább holnap nem kell hajnalban kelnem, hogy beérjek az irodába.

De először lássuk a könyveket. Tudom már, mihez kezdek velük.

– Rögtön jövök – szólok Bonnie-nak, és felkapom a bőröndöt.

– Addig felteszek egy teát! – kiált utánam. – Ha végeztél a nagytakarítással, elmondhatnád, milyen arcot vágott Charlotte, amikor bejelentetted a felmondásodat. A legapróbb részletekre is kíváncsi vagyok. Ja, és Erin – megvárja, míg hátrafordulok –, büszke vagyok rád!

Elmosolyodom, a szememet elönti a könny. Nem mondom el neki, de az ő érdeme, hogy volt bátorságom meglépni, amit tettem. Azért tettem, mert tudtam, hogy büszke lesz rám.

Néhány percre a lakásunktól, a Ruskin Park felé vezető felüljáró lábánál van egy cserebere-könyvesbódé, amelyen az „Eileen Gladys Day drága emlékének” felirat olvasható. Olykor elvettem belőle egy-egy könyvet, amikor arra jártam, de a sajátjaimból sosem tettem be semmit. Egészen máig.

Kevesen használják ezt a bódét, és amikor odaérek, a látvány mosolyt csal az arcomra. Egy ósdi szekrény ez valójában, amelyre valaki tetőt húzott, és ettől úgy fest, mint a könyvek aprócska otthona. Halványsárga falak, kék ajtókeret; a mintás üvegtáblák mögött három polc, ritkásan álló könyvsorokkal. Elhúzom a cipzárt a bőröndön, előszedegetem a könyveket, és beillesztem őket a szabad helyekre. Modern klasszikusok. Köztük van az is, amiről tavaly mindenki beszélt; amelyben huszonnégy óra alatt véget ér a világ. Még néhány kötet ugyanattól a szerzőtől; nyaralásra elképzelni sem tudok jobb olvasmányt. Minél több régi könyvet helyezek el a polcon, annál nagyobb izgalommal gondolok azokra a kötetekre, amelyek otthon várnak rám. Minél többet hagyok itt, annál inkább érzem, hogy helyesen döntöttem.

Marie Kondo azt tanácsolja, ha rászántuk magunkat a selejtezésre, jobb, ha nem gondolunk bele túlságosan abba, amit csinálunk, mert ezzel megnő a visszaesés veszélye, és megtörténhet, hogy végül hazacipeljük, amit egyszer már elhoztunk.

– Ez sem okoz már örömet. Ez sem, ez sem – ismételgetem rakosgatás közben.

Mélyet sóhajtok, amikor az utolsó puha fedelű kötetet is a helyére csúsztatom, és behúzom a táskán a cipzárt.

Örömmel gondolok arra, hogy valaki más fogja olvasni ezeket a könyveket. Talán megtalálja bennük azt, amit nekem nem sikerült. Olyasmit adnak neki, ami nekem sosem volt meg.

Hazafelé, üresen persze könnyebb a bőrönd, az viszont meglep, hogy én is könnyebbnek érzem magam. Végre megtettem. Megszabadultam életem poggyászától, készen állok az újrakezdésre. Épp itt volt az ideje.

Ki hitte volna, hogy épp a mai nap lesz az, amely megváltoztatja az életemet.

Bonnie-nak már három évvel ezelőtt megígértem. Azon a napon, amikor meghalt.