Dan Riskin

VÉRSZOMJAS TERMÉSZET

A mű eredeti címe: Mother Nature Is Trying to Kill You

Copyright © Dan Riskin, 2014

Published by arrangement with Folio Literary Management, LLC.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2021

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Vida Veronika

ISBN 978-963-324-916-1 (papír)

ISBN 978-963-324-917-8 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2021-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Szalontai Szonja

Borítóterv: Váraljai Nóra

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

E-book: Scriptor Kft.

Shelbynek

ELŐSZÓ

Georgia jár a fejemben

Annyira nem is fájt. Igazából többnyire nem éreztem semmi különöset. Aztán néha belém hasított egy éles nyilallás, mintha egy kanál peremét nyomnák a fejemhez. Nem éreztem magam betegnek, és azzal is tisztában voltam, hogy nem fog maradandó károsodást okozni, de már az őrületbe kergetett az a kis fehér, nyúlós féreg, mely fekete sörtéivel bevackolta magát a fejembe. Hiába veselkedtem neki újra meg újra, hogy kinyomjam, nem jártam sikerrel. Még csak pár milliméteres volt, de már a húsommal táplálkozott, és tudtam, hogy a következő hetekben ennél sokkal, de sokkal nagyobbra fog nőni. Fogalmam sem volt, hogyan fogok megszabadulni tőle.

Néhány héttel korábban véletlenül szereztem (naná), mikor egy csapattal denevéreket tanulmányoztunk Belize-ben. A denevérek ugyanis a szakterületem. Mindig is szerettem őket, és a kutatásaimnak köszönhetően körbeutazhattam a világot: voltam Ausztráliában, Új-Zélandon, Madagaszkáron, Dél-Afrikában, Costa Ricában, Észak-Amerika számos pontján és Ecuadorban az amazóniai esőerdőben is, csak hogy denevéreket lássak. A belize-i tanulmányút még a pályám kezdetén volt, mielőtt a többi említett helyen jártam volna, és visszagondolva már látom, hogy akkoriban még rengeteg tanulnivalóm volt a természetről.

Belize egy kis közép-amerikai ország, körülbelül New Jersey méretű, ám míg New Jersey-ben kilenc denevérfaj él, Belize-ben ötven. Ezért voltam ott. 1998-at írtunk, és épp a mesterképzésemet végeztem. A csapatunk azt próbálta kideríteni, hogy az egyes belize-i denevérfajok hol húzzák meg magukat napközben. Miután számtalan könyvet és publikációt olvastam a denevérekről, végre itt voltam, hogy élőben is megismerkedjek néhányukkal.

Lamanaiban dolgoztunk, ami a maja romvárosairól híres, csak mi épp a romokat benövő sűrű esőerdő miatt voltunk ott. A vadvilág teljesen lenyűgözött. Volt ott óriási, színes tukán, hatalmas krokodil, különféle élénk színű mérges kígyók, bőgőmajom, kismillió csodás rovar – és természetesen mindenféle denevér. Halászdenevér, vámpírdenevér, sárgavállú gyümölcsdenevér, zsákos szárnyú denevér, hegyesorrú denevér, békaevő denevér… Ha valakit csak egy kicsit is érdekelnek a denevérek, annak Belize maga a mennyország![1]

A kéthetes út nagy részét a bozótban töltöttük, így szinte lehetetlen megmondani, hogy mikor talált meg a bagócslégy. Minden este felállítottuk a hálóinkat, és a befogott denevérekre rádióadót tettünk. Ez egy nagyjából kávébab méretű kis készülék, melyből egy tíz centiméteres antenna áll ki. Csak ráragasztottuk a denevér bundás hátára, majd elengedtük az állatot.

Az adó által kibocsátott jelet akkor tudtuk venni, ha az állat közelében voltunk, vagy ha semmilyen akadály nem volt a rejtőzködő denevér és a vevőnk között. Így hát mindennap felmásztunk egy ősi maja rom tetejére, és keresni kezdtük a denevéreket az erdő lombkoronaszintje fölött. Amikor fogtunk egy jelet, például északról, elindultunk egy machetével, és addig vágtuk magunk előtt az utat észak felé, míg újra be nem fogtuk a jelet. Onnantól aztán árkon-bokron át követtük az egyre erősödő pittyegést, míg meg nem láttuk a denevérünket egy ágon, vagy amíg be nem azonosítottuk, hogy melyik fa odvában bujkál. Ez nem volt könnyű művelet, mivel utat kellett vágnunk magunk előtt a machetével, és mindezt csendben, nehogy elijesszük a denevéreket. Ráadásul a bozótos tele volt kellemetlen meglepetésekkel, értsd: skorpióval, hangyáktól hemzsegő tüskés akáciával és különféle mérges kígyókkal. De esküszöm, soha életemben nem éreztem még olyan jól magam! Az út végén tiszta, felhőtlen boldogság töltött el. Pedig a bőröm pecsenyepirosra égett, tele voltam rovarcsípésekkel, de rátaláltam a szakterületre, ami kíváncsisággal és izgalommal töltött el, és arról ábrándoztam, hogy ezentúl ehhez hasonló kalandok töltik majd ki az életemet. Sajnos a nagy izgalmak közepette az elkerülte a figyelmemet, hogy az egyik csípésem közepében egy lárva rejtőzik.

Az emberbagócs úgy néz ki, mint egy közönséges házilégy, csak sokkal gyomorforgatóbb annál, mint amelyik folyton a salátádra száll.1 A kifejlett nőstény bagócslégy addig röpköd az esőerdőben, míg elkap egy szúnyogot vagy más vérszívót, rárakja a petéit, majd elengedi. Amikor aztán ez a szúnyog megcsíp egy emlőst (példának okáért egy majmot, jaguárt vagy éppenséggel egy biológust), a bagócslégy petéi lepottyannak róla, egyenesen rá az emlősre. A petéből aztán lárva lesz, az bemászik a csípés révén keletkezett kis lyukba, ott befészkeli magát, majd enni és növekedni kezd. Először csak pár milliméternyi az egész, de másfél hónappal később már közel három centiméteres; ekkor a lárva kieszi magát a gazdatestből a bőrön keresztül, leesik a földre, léggyé fejlődik, és elrepül.

Igazából ez nagyon agyafúrt stratégia a bagócslégytől. Egy kifejlett példány elég nagy ahhoz, hogy ha rajtam akarna landolni, meglássam, és azonnal agyoncsapjam. Csakhogy a kifejlett légy a közelemben sem járt. Egy szúnyogot vagy más vérszívót használt hordárnak, így az egészet észre sem vettem. Csak pár héttel később, már otthon kezdtem gyanakodni.

A lárva a fejem búbján rendezkedett be, hátul, kissé jobbra. Először olyan volt, mint egy sima szúnyogcsípés, de körülötte egy kis púp keletkezett, ami folyamatosan nőtt. Ezt a pontot elég nehéz az embernek közelről szemügyre vennie a saját fején. Zseblámpával és két tükörrel felszerelkezve láttam neki, hogy a hajam tövénél megnézzem, majd megnyomjam a dudort, ám ez a művelet meglehetősen körülményes volt ennyi mindennel a kezemben. Nem láttam egyebet, mint egy érme nagyságú duzzadt, piros területet. A vörös folt közepén volt egy miniatűr lyuk, és akik megnézték, azt mondták, hogy mintha látnának egy belőle kivezető kis fehér csövet. Ebből jöttem rá, hogy mi is ez valójában, ugyanis az a kis cső látja el oxigénnel a bagócslégylárvákat.

Még sosem volt dolgom azelőtt bagócsléggyel, nem tudtam, hogyan kell szakszerűen eltávolítani, így hát egyszerűen megpróbáltam kinyomni, mint egy pattanást.[2] A barátaim érthető módon a legkevésbé sem díjazták ezt a finoman szólva is kétes dudort a fejemen, kikövetelték, hogy hordjak sapkát, és ha csak megvakartam az arcomat, azonnal elküldtek kezet mosni. Próbáltam elmagyarázni nekik, hogy a bagócslegyet nem kaphatják el tőlem, de mit sem ért: úgy néztek rám, mintha tetves lennék.

Pár nappal később, bár a közelembe jönni még nem igazán mertek, már elég bátrak voltak ahhoz, hogy viccelődjenek rajtam. Azt mondták, hogy ez a bagócslégy dolog csak a fejemben létezik. Meg hogy tudják, mennyire nehéz ez a helyzet, de ne hagyjam a bagócslégynek, hogy az agyamra menjen. Afelől is érdeklődtek, hogy vajon bejelenthetem-e mint adókedvezményre jogosító hozzátartozót. Még nevet is adtak neki.

Georgia.

Így ment ez nagyjából egy hétig. Végeztem a dolgom, s közben Georgia járt a fejemben, akit néhanapján megpróbáltam erőszakkal eltávolítani a helyéről, de leginkább csak reménykedtem, hogy valahogy előbb-utóbb csak megunja, és távozik. A bagócslégylárvát nem olyan egyszerű kinyomni, mivel karomszerű apró sörték borítják, melyekkel mélyen a húsba ágyazódik. Ha olyan helyen van, mint a kar vagy a mellkas, akkor elég bőrt össze lehet mögötte fogni ahhoz, hogy kitoljuk a nyílásból, de a test többi részén képtelenség hozzáférkőzni. A fejemen ugyebár nem nagyon volt mit összefogni, így két oldalról nyomtam Georgiát, amivel csak annyit értem el, hogy még jobban fájt. Azt reméltem, hogy ha kicsit megnő, majd már alá tudok nyúlni, hogy kisajtoljam onnan, de ez a stratégia sem működött.

Talán ha tovább várok, kiszedhettem volna puszta kézzel, de előbb értem a tűrőképességem határához. Két héttel a Belize-ből való hazatérésem után besokalltam. Épp az autómban ültem, úton a boltba, amikor az a „kanál pereme a fejemben”-féle fájdalom hirtelen újra lecsapott. Abban a pillanatban döntöttem el, hogy Georgiának mennie kell. Reméltem, hogy egy orvos vállalja majd a műveletet, mert egyik barátomat sem akaródzott megkérnem rá. A boltnál meg sem állva egyenest a kórházhoz hajtottam.

Az ápolónők hivatásuknál fogva jellemzően nem undorodnak a mások számára gusztustalan dolgoktól, rendszeresen találkoznak hányással és ürülékkel. De úgy tűnik, ha azt mondod egy nővérnek (legalábbis itt, Kanadában), hogy egy lárva van a fejedben, az megteszi a hatását. Egyből kétes népszerűségre tettem szert a sürgősségin, úgyhogy a tömeg ellenére sem kellett sokat várnom, hogy megnézzen egy orvos.

A doki belépett, átfutotta a kartonomat, majd a szemembe nézett, és közölte, hogy fogalma sincs, mi az a bagócslégy. Amúgy is van az a furcsa paranoiám, hogy az orvosok alapból nem vesznek komolyan, úgyhogy igyekeztem jól informáltnak tűnni. Elmondtam mindent, amit tudok: a légzőnyílást és a sörtéket, továbbá a rovar teljes életciklusát a szúnyogtól kezdve, de mivel fájdalmaim voltak, miközben beszéltem, kissé meggörnyedtem és grimaszoltam is. Ettől persze fokozódott az aggodalmam, hogy az orvos bolondnak néz, amitől csak még gyorsabban beszéltem. Nem ment valami jól.

A doki újfent egyenesen a szemembe nézett, és másodpercekig meg sem szólalt. Majd csalódottan sóhajtott egyet, és megkért, hogy hadd nézze meg a fejemet.

Felvett egy pár gumikesztyűt, amíg én hasra feküdtem az asztalon. Az államat összekulcsolt kezeimre támasztottam, ő pedig tapogatni kezdte a fejem búbját.

– Nem látok semmit.

– Ott van – mutattam.

– Az ott? Semmiség – mondta. – Úgy néz ki, mint egy benőtt hajszál.

– Nem, nem. Az egy bagócslégy. Látja a lyukat?

Tovább bökdösött, majd újra felsóhajtott. Nem tudta, mitévő legyen. Vagy hisz nekem, és végre megszabadulok ettől az élősködőtől, vagy hazaküld, és kénytelen leszek rábeszélni az egyik barátomat, hogy nyissa fel a sebet a fejemen.

Végül egy hosszú szünet után megkérdezte, milyen mélyen kell megejteni a bemetszést.

– Nem tudom. Vágjon olyan mélyre, amilyenre csak akar. Ott a koponyacsont az agyam és ön között, szóval nagy bajt nem tud csinálni.

Ezt leginkább viccnek szántam. Hallottam, ahogy az orvos megint mélyet sóhajt, majd hosszú szünet következett. Ezután egy tű szúrását éreztem – megvolt az érzéstelenítés. Nem sokra rá valami finoman végigfutott azon a részen, majd vér folyt végig a homlokomon, és hátul a nyakamon is.

Adtak egy törlőkendőt, amit a homlokomra szorítottam. Pár másodperc, és kint lesz végre belőlem ez az izé. Már alig vártam.

De akkor az orvos megszólalt:

– Még mindig nem látok semmit.

Ez elég rosszul érintett. Ha az orvos nem tudja kiszedni, akkor a B tervem sem fog működni. Most itt vagyok egy nagy vágással a fejemen, mégis mihez kezdjek vele? Kérjem arra a barátaimat, hogy nyissák újra fel, és turkáljanak benne? Talán tényleg csak képzelődtem. Mi van, ha nem is bagócslégy? De akkor micsoda?

Nem válaszoltam. Az orvos ekkor folytatta, hosszú perceknek tűnő ideig, a húzó vagy metsző mozdulatot (ezen a ponton már nem tudtam különbséget tenni a kettő közt), majd kis csodálkozó sóhajt hallatott.

Semmit nem éreztem. Nem akartam elfordítani a fejem, hogy megnézzem, mit csinál, mert a homlokomon még ott volt a törölköző, ami felitatta a vért.

– Megvan?

Megfordult a székével, úgy, hogy láthassam, majd átadott egy kis vizeletmintás üvegcsét, amiben alkohol volt. A felszínén pedig Georgia lebegett élettelenül.

Végre szabad voltam!

Georgia ma ugyanabban a vizeletmintás üvegben tartózkodik egy polcon, az íróasztalom mellett az irodában. Csak néhány milliméter hosszú, kiábrándítóan kicsi a többi bagócslégyhez képest, amiket az interneten láttam. Állítólag nagyon kevesen ismerik, ezért ha valaki testközelbe kerül vele, általában hagyja nőni a titokzatos puklit hat hétig vagy még tovább is, amíg a legnagyobb meglepetésére egy lárva nem kandikál ki belőle. Georgiát jóval ennek bekövetkezte előtt távolították el, és bár sokkal kisebb, mint más példányok, ő az enyém. Kiérdemeltem. Büszke vagyok rá. Kérdezze csak valaki, hogy éreztem-e magam valaha egynek a természettel, és én szíves-örömest felmutatom. Olyan, mint egy győzelmi érem.

Tudósként utaztam Belize-be, hogy azt tanulmányozzam, hogyan élnek a különböző organizmusok a természetben, ehelyett azonban én magam tapasztalhattam meg, milyen az, ha az ember csak egy a biológiai organizmusok közül. Ez nagyban befolyásolta, ahogy ma a természetre tekintek. Az én szememben a természet nem az, amit a gyönyörű fotók ábrázolnak. Inkább olyasvalami, ami folyamatosan változik, állandó élet-halál dráma, amelyet kizárólag az energiáért folyó harc vezérel – azért az energiáért, ami a gazdatestből a parazitába, a prédából a ragadozóba, a rothadó tetemből a dögevőbe áramlik. Véget nem érő harc az élőlények között a fennmaradásért és az örökítőanyag átadásáért. Belize emlékeztetett arra, hogy én is része vagyok ennek a fantasztikus rendszernek. Mind azok vagyunk. A bagócslégy velem táplálkozott, hogy energiához jusson, én pedig energiát öltem abba, hogy megszabaduljak tőle. Ez a természet: egy hely, ahol az állatok „önző módon” küzdenek a túlélésért és a fajfenntartásért, és mindent megtesznek azért, hogy felülkerekedjenek a másikon.

Ha így gondolunk a természetre, akkor elég furcsán veszi ki magát, hogy manapság boldog-boldogtalan arról papol, hogy sokkal természetesebben kellene élnünk. Teli vagyunk jó tanácsokkal az étkezési és testedzési szokásainkat, az egészségünket és a teljes életmódunkat illetően, amelyek mind valamilyen „természetes” életstílust hirdetnek. Állításuk szerint mivel az emberiség a természet részeként fejlődött mostanáig, ha meg akarunk szabadulni a modern kori problémáktól, nincs más teendőnk, mint egyszerűen visszatérni a gyökereinkhez, azaz úgy mozogni, étkezni és viselkedni, ahogy elődeink tették évezredekkel ezelőtt.

A legnagyobb buktatója ennek a tanácsnak az, hogy figyelmen kívül hagyja a tényt, miszerint pár ezer évvel ezelőtt az emberek átlagéletkora alig haladta meg a harminc évet. Ma is körülöttünk élnek különböző ragadozók, paraziták és lebontó organizmusok, amelyek készen állnak arra, hogy az első adandó alkalommal lerohanjanak minket a tápanyagért. Ám a modern nyugati társadalom olyan jó munkát végzett a tekintetben, hogy kordában tudja tartani őket, hogy a „természetközeli” tanácsok hirdetői a legnagyobb lelki nyugalommal működhetnek úgy, mintha bagócslégy, csörgőkígyó és a malária nem is léteznének. Pedig bizton állíthatom, hogy de bizony léteznek.

Ha más nem, az anyatermészet próbál megölni minket.

Az én természetfelfogásom egy kicsit eltér az általánostól, bár meglehet, hogy csak azért tűnik úgy, mert a kereskedelemben azzal a céllal használják a „természet” szót, hogy eladjanak vele valamit. A marketingvilágban a természet maga a jólét végtelen tárháza, és ami belőle származik, attól csak egészségesebbek lehetünk, kizárt, hogy ártalmas legyen számunkra. A természet ellát minket zöldséggel, gyümölccsel és kávébabbal, de olybá tűnik, mintha a fürdőkád szélén tenyésző penésznek, a hangyáknak és a gyűrűsférgeknek már nem lenne közük ugyanehhez a természethez. A reklámipar szeretné, ha azt gondolnánk, hogy ez utóbbiak nem részei az élővilágnak. Vagy ha mégis, csak betolakodóként.

Gondoljunk csak egy tipikus samponreklámra, amelyben csodás mezők és vízesések képei tűnnek fel, a gyönyörűséges modellnek pedig az utolsó hajszála is tökéletesen rendezett. Valamilyen szép virág, esetleg pillangó vagy lovak feltűnnek még a színen, de lódarázs, skorpió vagy pióca véletlenül sem szerepel benne. A visszataszító állatok nem segítik az eladást, ezért a természet reklámipar kreálta imidzséből ki is maradnak.

Ez az utópisztikus pszeudotermészetkép azáltal növeli a cégek eladásait, hogy a termékeikről erre a barátságos világra asszociálunk. Nemrég vásárlás közben láttam meg egy tisztítószeren a következő kifejezéseket: „nem mérgező”, „organikus”, „zöld”. A csomagoláson az is szerepelt, hogy elpusztítja a gombát, penészt és baktériumokat. Vagyis ha ezzel a szerrel áttöröljük a konyhapultot, egy mozdulattal milliónyi életet pusztítunk el, mégis ökobarátnak számít, mintha a baktériumok nem lennének részei ennek az „öko”-nak, bármi is legyen az. Nem azt mondom, hogy ne használjunk zöldtermékeket – sőt, inkább erre buzdítanék mindenkit –, de azért ugye érezzük az iróniát a megnevezésekben? Gondoljunk csak bele: a bioalma és -narancs, amit megveszünk, nem a természetben terem, hanem farmokon. Azok mitől természetesebbek, mint a penész, ami az ablakon át jött be a lakásodba?

Tehát, mivel a szerkesztők, producerek és reklámcégek szeretik elhallgatni, hogy a természetnek sötét oldala is van, nem a reális képet látjuk, hanem annak egy torzított verzióját.

Főiskolás éveim alatt egy étteremben dolgoztam, és az egyik kolléganőm egyszer azt mondta, hogy soha nem venne be olyan szert, amit laboratóriumban készítettek, de „ha a természet alkotta, akkor rendben van”. Emlékszem, elsőre logikusan hangzott, ám ha jobban belegondolunk, nincs sok értelme. A marihuánára és a varázsgombára utalt, pedig a heroin, a crack és a cigaretta is növényből készül. Legyen szó kábítószerről, élelmiszerről vagy bármi másról, azt gondolni, hogy a természet száz százalékban jóságos: tudatlanság.

Hadd fogalmazzam meg másképp is. Egy repülőgép ablakából nézve New Yorkot hatalmasnak, fenségesnek és csendesnek látjuk. Ám amikor ott állsz a belvárosban, az már teljesen más tészta. Amik a levegőből jellegtelen, egyforma szürke betontömböknek látszottak, valójában mind csodás épületek, különleges egyedi kő- és téglahomlokzattal. A földön hallod a dudaszót, az embereket, ahogy út közben hangosan telefonálnak, és a kamionokat, ahogy nagy zajjal döccennek át a koszos kátyúkon. Érzed a szemét és a vizelet szagát, de a hot dog és a perec illatát is. Megteheted, hogy eszel valamit, beülsz egy előadásra, utazol a metrón, vagy egyszerűen csak leülsz egy padra, hogy átéld mindezt.

New York látképe csodaszép, de sok minden hiányzik belőle. Igazság szerint pont a legjobb dolgok.

A természetet úgy jellemezni, mint a határtalan egészség forrását, épp akkora tévedés, mint New Yorkot csupán egy légi felvétel alapján bemutatni. Kétségtelen, hogy a természetben rengeteg olyasmi terem, ami jót tesz nekünk, de a medúza, a tűzhangya és a cianid is onnan való. Örüljünk a természet egészséges adományainak, de csakis akkor lesz teljes a kép, ha ránézünk a hátborzongató oldalára is. Sőt, meggyőződésem, hogy a természet taszító, „erkölcstelen” és erőszakos oldala, melyet az élelmiszer- és samponreklámok nem mutatnak be, rejti a legtöbb igazán ámulatba ejtő, gyönyörű dolgot.

Egy belize-i ösvényen távcsővel figyelni a madarakat olyan, mint New York látképét nézni, de a bagócsléggyel való találkozásom levitt az utca szintjére. Megváltoztatta a természethez való viszonyomat, mert ki kellett hogy lépjek a komfortzónámból. Pár évvel később aztán újra személyes és közeli kapcsolatba kerültem a természettel, méghozzá jóval tartósabban, mint amilyen a Georgiával való kalandom volt. Annak idején azt hittem, hogy a fejbőrömben lévő lárva felforgatta az életemet, de később rá kellett jönnöm, hogy semmi még csak a nyomába sem ér annak, ha az embernek gyermeke születik.

A feleségemmel 2011 augusztusában köszönthettük e világon első gyermekünket, Samet. Azóta mindent másképp látok. Azelőtt mindennap megmértem a súlyomat, csak mert élveztem az adatgyűjtést, de ma már ez egyáltalán nem érdekel. A naptáram tele volt a legkülönbözőbb úti tervekkel, hogy minél többféle denevért láthassak, de most inkább maradok otthon Sammel, mint hogy egy hónapig csapdázzak Afrikában. Nem egyszerűen arról van szó, hogy fontosabb számomra ez a kis ember, mint bármi más valaha (noha tényleg így van), hanem arról is, hogy a születése szinte mindennel kapcsolatban – beleértve saját magamat is – megváltoztatta az érzéseimet. Sokszor hallani erről, aki pedig szülő, maga is tapasztalhatta. Megváltozunk. Mégpedig azért, mert olyan dolgot élünk át általa, amit azelőtt soha. A legtöbb ember ezt az érzést jóságnak vagy tiszta szeretetnek nevezné – de hogy őszinte legyek, nem vagyok benne biztos, hogy valóban erről van szó.

Elmondom, miért is vonakodom ezt a kifejezést használni. Nem mondhatjuk a bagócslégyre, hogy gonosz, hiszen csak a saját túléléséért küzd, és azért, hogy átadhassa DNS-állományát a következő generációnak. Nincs értelme egy bagócslégy magatartását a jó és a rossz kategóriái szerint jellemezni, és ez az összes állatra igaz.

Mivel egyértelmű, hogy a Sam iránt táplált érzéseim azon saját biológiai késztetésemből erednek, hogy a túlélés érdekében átadjam az örökítőanyagomat, ezért ebben az esetben sem hiszem, hogy a jó és rossz fogalmának kellene érvényesülnie. Amit atyai szeretetnek érzek, az valójában csak a testem eszköze arra, hogy biztosítsa a DNS-t a következő generáció számára. Ha a bagócslégy működésmódját nem tekintem gonosznak, akkor miért hívnám a Sam iránti érzéseimet tisztának vagy jónak? Persze olyan dolgot élek át, ami csodálatos, de valójában csak a DNS-em manipulálja az agyamat, hogy hitelesítse számomra ezt az egészet. Vajon van bármi valódi ezek mögött az illúziók mögött?

Egyrészt azért írtam ezt a könyvet, mert szívügyem a természet taszító, kegyetlen oldala, és szeretném az olvasóimat elvinni egy kalandtúrára, hogy mindezt lássák. Másrészt a könyv a személyes utazásom része is. Utána kell járnom, hogy a fiam iránt érzett szeretet valóságos-e.

Indulhatunk is. Hogy el ne tévedjünk, a túrát a hét főbűn köré szerveztem, melyek listáját a katolikus egyház állította össze mintegy 1400 évvel ezelőtt. Amiként az többé-kevésbé ismeretes, ezek a fösvénység, bujaság, restség, torkosság, irigység, harag és kevélység. Természetesen a bűnökben semmi biológiai nincsen – az erkölcs, mint olyan, teljesen emberi. Úgy gondolom, érdekes kaland lesz megvizsgálni, hogy vajon az anyatermészet ugyanolyan hajlamos-e elkövetni ezeket a bűnöket, mint az emberek. Az út során pedig vagy megtaláljuk, hol gyökerezik az atyai szeretet az önzés dzsungelében, vagy pedig bizonysággá válik, hogy a szeretet, amit a fiam iránt érzek, valójában nem is létezik.

Kalandra fel!

[1] A kutatások, melyekben részt vettem, azt dokumentálták, hogy milyen denevérek élnek Lamanaiban (Fenton és mtsai, 2000, 2001), ám azóta már több újabb fajt is felfedeztek a környéken.

[2] Egyesek azt állítják, hogy a bagócslegyet a csípésre kent disznózsírral kell kicsalogatni. Nem az illat csalja elő, hanem a levegő hiánya. Egy tanulmány be is számol arról, hogy sebészeknek sikerült kivenni egy bagócslegyet úgy, hogy a lyukat bekenték vazelinnel (Liebert és Madden, 2004).

1.

FÖSVÉNYSÉG

Nem az oroszlánok ölik meg a zebrákat, hanem a zebrák

Egy biológiaprofesszor, egy mérnökprofesszor és egy diákjuk bemennek egy bárba. Ahogy belekortyolnak a sörükbe, egy oroszlán jön ki a mosdóból, rájuk néz, majd megnyalja a száját. A biológiaprofesszor lassan, az ijedtségtől dermedten feláll, miközben így szól: „Az utóbbi huszonöt évben több mint ezer oroszlántámadás ért embereket, kétharmaduk halálos volt. Nem jók az esélyeink.” A mérnökprofesszor ránéz az oroszlánra, majd az ajtóra, és számolgatni kezd. Ő is feláll, és azt mondja: „Szerintem sem jók az esélyeink. A méretéből ítélve az oroszlán sebessége akár 60 km/h is lehet. Az olimpiai bajnok futók 35 km/h sebességgel tudnak futni. Ha mi feleolyan gyorsak lennénk, amit kétlek, az oroszlán akkor is hamarabb érne a kijárathoz, mint mi. Végünk van!” A diák rápillant az oroszlánra, a professzorokra, majd előveszi a telefonját, hogy készítsen egy fotót az oroszlánról a Twitterre. „Mit művelsz? – kérdi a biológiaprofesszor. – Nem látod, hogy esélyed sincs lefutni az oroszlánt?” „Dehogyisnem – mondja a diák, felemelkedve a székéről –, csakhogy semmi szükség rá, hogy lefussam: elég, ha az egyikőtöknél gyorsabban futok.”[3]

Ez egy nagyon régi vicc, de sosem avul el, mert a poénja megfelel a valóságnak. Egy ragadozó csak akkor fog elkapni, ha nem sikerül valaki mást elkapnia előtted. Dél-Afrikában minden évben rengeteg zebrát ejtenek el az oroszlánok, de hogy melyik egyedből lesz áldozat, az nem véletlenszerű.2 Némelyik zebra ügyesebben kerüli el az oroszlánt, mint a többi, mert gyorsabb, figyelmesebb, jobb egészségi állapotban van, vagy egyszerűen csak szerencsésebb. Az oroszlán az, amelyik fizikálisan öl, de hogy melyik zebrát ejti el, azt maguk a zebrák határozzák meg. Akárcsak a három ember a bárban: ha egy zebra gyorsabban fut a fajtársainál, nagyobb esélye van a túlélésre, mint a többieknek.

A hét főbűn közül az első, mellyel az élővilágban tett túránkon találkozunk, a fösvénység. Ez alatt értsük most azt, hogy önmagunkon kívül senki másra nem vagyunk hajlandóak figyelmet pazarolni. Épp, mint Ebenezer Scrooge a Karácsonyi énekben. Scrooge nem akarja kifizetni alkalmazottját, Bob Cratchitet, hacsak az be nem megy dolgozni karácsonykor. Azt is elutasítja, hogy a vagyonának akár csak egy morzsáját is megossza a szegényekkel. Scrooge csakis önmagával törődik, slussz. Az állatok is így hoznak dön téseket – annyi különbséggel, hogy Scrooge fösvénységét a pénz motiválja, az állatokét pedig a génjeik továbbadása.

Az állatok körében az önzésből elkövetett legdurvább agresszió többnyire a saját fajtársaik ellen irányul. Ugyanis sokszor azok az á llatok jelentik rájuk nézve a legnagyobb veszélyt, amelyek a leginkább hasonlítanak hozzájuk. Hiszen a fajtársaik ugyanott akarnak élni, ahol ők, ugyanazt akarják enni, amit ők, ott akarnak szaporodni, ahol ők, és ugyanazzal akarják etetni az utódaikat, amivel ők is. Ha pedig meg kell küzdeniük egy másik egyeddel a saját fajukból, nagy eséllyel szereznek sérülést. Ahhoz, hogy egy állat továbbadhassa a DNS-ét, biztosra kell mennie. Nem húzhatja ő a rövidebbet a többiekkel szemben. Ezt pedig azzal tudja elérni, ha minél fösvényebb és önzőbb.3 Lehet, hogy elcsépelten hangzik, de így igaz, és egy friss tanulmány ezt remekül szemlélteti a juhok példáján.

Régi megfigyelés, hogy ha egy ragadozó, például egy farkas, megközelít egy juhnyájat, akkor az összes birka összegyűlik egy helyre. Egyes feltételezések szerint ez csupán azért történik, mivel az állatok egyazon támadó elől menekülnek, így végül ugyanott kötnek ki. Csakhogy ez nem így van. A birkák sokkal okosabbak és alattomosabbak, mint azt gondolnánk.

Kutatók GPS-es nyakörveket tettek egy ausztrál birkanyáj egyedeire, hogy megfigyeljék, hogyan reagálnak a közeledő ragadozóra (ez esetben egy terelőkutyára). Mikor a kutya megközelítette a nyájat, az állatok összegyűltek, ahogyan azt a kutatók várták, de nem azért, mert mindannyian ugyanoda menekültek a veszély elől. A GPS-adatok azt mutatták, hogy a birkák mindig a nyáj közepére próbáltak bejutni, akkor is, ha az nem feltétlenül volt távol a kutyától. Másképp fogalmazva, az egyedek mozgásának irányát nem a ragadozó elhelyezkedése határozta meg, hanem a többi birkáé. Ugyanis ha egy birka azt a stratégiát alkalmazza, mint a diák a bárban, akkor nem kell lefutnia a ragadozót. Elég, ha van egy másik birka közte és a támadó között. Az adott egyed tehát életben marad, ha egy másik pusztul el helyette.4

Hasonló a helyzet a császárpingvinekkel is az Antarktiszon. Az elképzelhetetlenül hideg és sötét telek alatt a hímek több mint három hónapot töltenek összebújva, miközben mindannyian egy-egy tojást melegítenek. Ez idő alatt nem esznek semmit, így tavaszra testsúlyuk több mint egyharmadát elveszítik. Bár a tollaik nagyon jól szigetelnek, valamennyi hőt mégis kibocsátanak. Ezért aztán ilyenkor a legjobb hely egy hím számára a csapat közepe, ahol az összes többi pingvin által leadott hő is melegíti őt.[4]

Ez tényleg hihetetlen jól működik. Míg a csapat közepén egy pingvin jóformán trópusi körülmények között, akár 20–37 °C-os melegben lehet, addig a szélen állók ki vannak téve a föld legzordabb időjárásának.5 A császárpingvinek összebújása kívülről nagyszerű csapatmunkának tűnhet; annyira, hogy benne volt egy népszerű dokumentumfilmben, a Pingvinek vándorlásában, melynek narrátoraként Morgan Freeman ezt mondta:[5]

„Bár az év többi szakaszában nem idegen tőlük az agresszió sem, a hímek most összefognak: egységes, együttműködő csapatként egyesítik testek ezreit a vihar ellen. Folyamatosan váltják egymást, hogy mindannyian eltölthessenek egy kis időt középen, ahol melegebb van.”

Ez nagyon szépen hangzik, csak éppen nem igaz, minthogy legkisebb mértékben sem a csapatszellemről van itt szó. Egyik pingvin sem figyeli, hogy ki volt már középen vagy szélen, és egyikük sem adja fel önként a kellemes meleg helyét a hidegért cserébe. Valójában minden pingvin önző módon viselkedik, és a folyamatos változásban lévő felállás ennek az eredménye, nem a csapatszellemé.

Egy többórányi felvétel részletes elemzéséből egyértelműen kiderül, hogy a csapat egyedeinek mozgása összességében éppen olyan, mint ahogy az az önzés szabályai szerint várható: ha körülötted minden irányban van valaki, akkor ne mozdulj, ha a szélen állsz, verekedd vissza magad középre. Mondhatnánk, hogy váltják egymást, de ha belegondolunk, valójában éppen ez fog történni akkor is, ha egyszerűen minden pingvin próbál a lehető legmelegebb helyre jutni.[6] A hím pingvinek csökkent agressziójának is van értelme ebből az önző szempontból, a csapathoz húzódó pingvin számára ugyanis kontraproduktív lenne, ha megölné a hő akár egyetlen forrását is. Azonban más állatok esetében, más helyzetekben éppen a szomszédos állat megölése a legjobb stratégia, és ha ezt kívánja a szituáció, nem is hezitálnak.

Ha egy hím zebra hozzáfér egy másik hím ivadékához, addig rúgja-harapja, míg a csikó el nem pusztul.[7] Ennyivel is kevesebb leendő vetélytársa lesz a saját utódainak. Hasonlóképpen, ha egy hím oroszlán átveszi egy riválisa helyét, beleértve annak nősténycsapatát is, egyik első dolga a frissen megszerzett terepen megölni a korábban született kölyköket, hogy aztán saját utódokat nemzhessen.[8] A megölt kölykök egyrészt táplálékforrást jelentenek, ráadásul a nőstény oroszlánok hamarabb fognak tüzelni, mint ha továbbra is a kicsinyeiket gondoznák. Az utódok elpusztítása elsőre elég szörnyen hangzik, pedig az állatok számára ez nem szól másról, mint saját önző érdekeik érvényesítéséről.

Még meglepőbb lehet, hogy az utódokat néha saját testvéreik ölik meg. Vegyük például a hóbaglyot. Ez a nagy testű fehér madár az Északi-sark körüli területeken él, és főként lemmingekkel – apró rágcsálófélék – táplálkozik. A lemmingpopulációról azt kell tudni, hogy időnként rendkívüli mértékben elszaporodik. A gyakorlatban ez azt jelenti, hogy bizonyos években nagyítóval kell őket keresni, máskor pedig lépten-nyomon lemmingekbe lehet botlani. A probléma az, hogy ennek a váltakozása kiszámíthatatlan, így a baglyok nem tudhatják előre, hány tojást rakjanak, hány fiókát fognak tudni felnevelni. Vannak olyan évek, amikor annyi a lemming, hogy egy egész fészekaljat jól lehet velük lakatni, míg máskor alig akad belőlük. Szerencsére a baglyoknak nem is kell ezt találgatniuk. Hagyják, hogy a fiókák maguk oldják meg a problémát.

Először is, bagolymama lerak egy tojást. Majd vár két napot, és lerak még egyet. És így tovább, egészen öt-tíz tojásig. Amikor az első fióka kikel, megkapja a szükséges táplálékot a szülőktől, és szépen nőni kezd. Mire a második fióka is kikel, az első már elég nagy, vagyis a fiatalabb testvér hátrányban van vele szemben. Amikor az anyabagoly megérkezik a fészekbe a lemmingekkel, hogy megetesse utódait, az idősebb fióka félrelöki gyengébb testvérét, aki így csak akkor jut élelemhez, ha az első már teljesen jóllakott. Amikor a soron következő fióka is kikel, ugyanez folytatódik. Ha a második fióka is jóllakott, akkor következik a harmadik, majd a negyedik és így tovább. Ez a rendszer zseniális, mert azt jelenti, hogy mondjuk egy soványabb évben hat éhező, túlélésre képtelen fióka helyett (mert ez történne, ha a tojásból egyszerre kelnének ki) a szülőknek csak egy vagy két, ám erős és egészséges fiókája lesz. Egy jobb évben pedig értelemszerűen ennél több. A hóbaglyok rendszere biztosítja, hogy minden évben fel tudják nevelni az éppen megfelelő számú utódot, függetlenül a lemmingpopulációtól, mindehhez pedig csak arra van szükség, hogy a szülők hagyják, hogy a fiókák koruk szerint érvényesítsék az etetési sorrendet.6

Tulajdonképpen a hóbaglyok nem ölik meg a testvéreiket, csak nem hagynak nekik táplálékot. Más a helyzet az afrikai kaffersasokkal. Feltehetőleg van olyan az olvasók között, akit olykor esetleg bántott az idősebb testvére, de biztosra veszem, hogy az össze sem hasonlítható azzal, amin a kaffersasfiókák mennek keresztül. A tojók mindig két tojást raknak, de csak az egyik fióka marad életben. Az idősebb testvér háromnapos előnnyel indul, és amint a kistestvére kikel, kezdődik a fizikai bántalmazás. Az pedig könyörtelen. Egy kutató arról számol be tanulmányában, hogy az idősebb sasfióka 1569-szer csípte meg a fiatalabbat, mígnem az háromnapos korában elpusztult. És ez nem egyedi eset. Kétszáz megfigyelt fészekből mindössze egyetlen fiatalabb fióka élte túl a bántalmazást.7

Ez azonban nem csak a madarakra jellemző. A homoki tigriscápa utódai például megeszik testvéreiket, még mielőtt azok egyáltalán megszülethetnének. A tigriscápa-embriók eleinte külön petezsákokban fejlődnek az anyaméhen belül, ahol mindegyik az úgynevezett szikből nyeri az energiáját a növekedéshez, épp úgy, mint egy tyúktojásban. Ez azonban előbb-utóbb elfogy, és sajnos ez még azelőtt bekövetkezik, hogy a kiscápák készen állnának a világra jönni. Így az első cápa, amelyik eléri a fejlődés ezen szakaszát (azaz a legidősebb), körbeúszik a méhben, és megeszi a többi petezsákot testvérestül-mindenestül. Sőt mi több, nem véletlenszerűen falja fel őket, hanem megkeresi a második legnagyobb testvér petezsákját, hogy azt egye meg először, így biztosítva, hogy később se legyen ellenfele az anyaméhben.8

A tény, hogy az állatok képesek megenni saját testvéreiket, jól illusztrálja, hogy igencsak távol állnak attól, hogy kedvesek legyenek egymással. Nem a saját fajuk fenntartása mozgatja őket, és pláne nem törődnek az ökoszisztémában körülöttük élő többi fajjal. Minden állat csak magával törődik. Az ökoszisztéma pedig akkor jön létre, ha a természetben minden állat Scrooge filozófiáját követi. (Bár azt kell mondjam, ő valójában egész jófiúnak tűnik egy kaffersashoz képest.)

De természetesen a Karácsonyi ének végére (vigyázat: spoilerveszély!) Scrooge megváltozik. A múlt, a jelen és a jövő karácsonyának szellemei összefognak, hogy ráhozzák a frászt, és meggyőzzék, hogy fösvénységének rövid távú előnyei vannak ugyan, de hosszú távon ez mégsem jó stratégia. Azt mondják Scrooge-nak, hogy ha nem adja fel fösvénységét, ő maga is szellemként végzi, ahelyett hogy a mennyországba jutna. Ez eléggé megijeszti ahhoz, hogy azonnal megváltozzon a hozzáállása, és végül jobbá tegye a karácsonyt mindenki, különösen hűséges alkalmazottja, Bob Cratchit számára.[9]

Mi a helyzet tehát ezekkel az önző állatokkal? Visszaüthet-e rájuk a fösvénységük? Mit mondanának nekik a múlt, jelen és jövő szellemei? Az igazság az, hogy a fösvénység általában büntetlen marad, de néhány esetben ez a „meggondolatlan” stratégia hosszú távon mégis katasztrófát okozhat. Nincs is erre szebb példa, mint a Gough-sziget hatalmas húsevő egerei.9

Az esős, sziklás Gough-sziget az Atlanti-óceán déli részén található, és több millió tengeri madárnak ad otthont. Ezek a madarak ugyanis az óceán közepén halásznak, így nem sok más hely marad számukra, ahol lerakhatják tojásaikat. A sziget területe mindössze 90 km^2, de a „tengeri madarak legjelentősebb szigeteként” tartják számon, mert több mint húsz faj fészkel ott, és közülük jó néhány sehol másutt nem található meg a világon.10 Nincsenek fák, ezért a madarak a földön raknak tojást, és a fiókák is ott nevelődnek, amíg elég idősek nem lesznek a repüléshez. Ez a módszer csodálatosan működött, ki tudja, mióta, hiszen nem éltek ragadozók a szigeten. De úgy kétszáz évvel ezelőtt minden megváltozott, amikor is a sziget partjain kikötő hajók jóvoltából betelepült néhány házi egér.

Az egerek alapvetően vegetáriánusok, de táplálék híján néha megesik, hogy dögevőkké válnak. Ritkán, de előfordul.

Amikor 1810 körül az első egerek megérkeztek a szigetre, bizonyára fogyasztottak az ott talált madártetemekből. Egy idő után azonban rájöhettek, hogy ahhoz, hogy megegyék a fiókákat, nem kell addig várniuk, amíg azok elpusztulnak. Mivel a szigeten mindaddig nem voltak szárazföldi ragadozók, a tengeri madaraknak nem volt semmilyen védekezési stratégiájuk ellenük. Az egerek pedig rákaptak, hogy élve egyék meg őket.

A szigetre látogató biológusok végig is nézték, hogyan történik ez. A fióka védtelenül ül a fészekben, míg egy egér oda nem megy, hogy falatozni kezdjen belőle. Ez odavonzza a többi egeret, így nem sokkal később már tíz-tizenöt egymással versengő rágcsáló munkálkodik a fióka bőrén és húsán. Ennek következtében a madár hátán kisvártatva már egy öt centiméteres lyuk tátong, amelyen keresztül látni lehet a belső szerveit. Nem meglepő, hogy a fióka hamar belehal a sérüléseibe. Ez azonban semmin nem változtat az egerek szempontjából – ők tovább falatoznak, míg végül csak a csontok maradnak.[10]

Ráadásul a fiókák túlnyomórészt nem is kicsik. Legtöbbjük úgy félkilós lehet, de kutatók fiatal albatrosz körül is láttak egereket, pedig az nyom vagy kilenc kilót! A prédák relatíve nagy mérete miatt az egereknek napokba is telhet, mire végeznek egy fiókával. Szerintem ez úgy, ahogy van, iszonyúan kegyetlen kínzás, arról nem is beszélve, hogy következményeképpen mennyire megcsappan a tengerimadár-populáció a Gough-szigeten. Értelemszerűen persze ez a saját önző érdekei mentén működő rágcsálókat a legkisebb mértékben sem érdekli.

Az egerek szempontjából a korlátlan táplálékforrást kínáló sziget talán paradicsomnak tűnhet, de valójában nekik sem könnyű. Ahogy egyre többen lettek, úgy élesedett a köztük folyó versengés. Már nem volt elég annyi, hogy képessé váltak a hús emésztésére, a túléléshez azt is meg kellett tanulniuk, hogyan győzhetik le fajtársaikat. Mivel a nagyobb példányok előnnyel indultak ebben a harcban, ők több élelemhez jutottak, és így jobban szaporodtak, ezért az utódok mérete minden generációval egyre nőtt. Ma egy átlagos Gough-szigeti egér 35 grammot nyom. Ez két-háromszorosa egy egyszerű házi egér súlyának. És ez a növekedés mindössze kétszáz év alatt zajlott le. Ugyanakkor az önző falánkság formáját öltő fösvénység, ami a sziget fajai között szupersztárrá emelte, egyúttal evolúciós zsákutcába is vezette őket.

Mivel az egerek szinte az összes fiókát felfalják, a madárpopuláció egyre csökken, így belátható időn belül nyilvánvalóan teljesen el fognak tűnni.[11]11 Ekkor fordulnak majd igazán rosszra a dolgok a Gough-sziget óriás húsevő egerei számára. Először valószínűleg egymást fogják megenni,[12] de a sziget végül alkalmatlanná válik a ragadozó életmódra. Talán néhány egér visszatér a növényi táplálékra, de könnyen lehet, hogy nagy testtömegük és a húsevéssel járó egyéb fiziológiás változások miatt így nem fognak elegendő kalóriához jutni. Ha az egerek előre terveztek volna, békésen élhettek volna a tengeri madarak mellett évszázadokig, növényekkel és fiókatetemekkel táplálkozva. De nem tették, mert nem is állt módjukban. A természetes kiválasztódás folyamatában nincs helye hosszú távú terveknek. Ilyenkor esik meg az, hogy az önzés, ami az adott pillanatban előnyös az egyed számára, hátrányosan hat ki a faj egészére.[13]

Amióta élet van a földön, a Gough-sziget egereihez hasonló történet számtalanszor lejátszódott már, csak más fajokkal, más helyen és időben. Az állatok új territóriumokat hódítanak meg, ahol aztán szaporodnak, ám a jelenlétük annyi változást idéz elő, hogy egy ponton túl a faj már nem képes a túlélésre. Hogy mást ne mondjak, mi emberek is tudunk egyet s mást arról, micsoda környezeti változások okozói vagyunk, mihelyt betesszük valahová a lábunkat.

Amikor az ember megtelepedett Ausztráliában – úgy ötvenezer évvel ezelőtt –, szisztematikusan elkezdte vadászni a nagy állatokat.12 Mind a tizenkilenc állatfaj, amelynek egyedei többet nyomtak úgy 90 kg-nál, eltűnt nem sokkal az emberek érkezése után. A 9–90 kg közti állatoknak több mint a fele szintén. Ausztrália ma ismert és közkedvelt állatai a kenguru, a koala és a vombat, de ha az emberek nem söpörtek volna végig pestis módjára a kontinensen, akkor akár ismerhetnénk a majd kéttonnás, víziló méretű, csaknem kétméteres marmagasságú vombatot is, a kétszázharminc kilós kengurut, ami tetemes súlyánál fogva ugrálni sem tudott, továbbá a kenguruéhoz hasonló erszénnyel rendelkező oroszlánt. Néhányuk közvetlenül a vadászok prédája lett, mások annak estek áldozatul, hogy az emberek kivágták a fákat, és hatalmas területeket égettek fel, hogy a haszonnövények számára termőterületet biztosítsanak, amivel közvetve hozzájárultak a növényevő állatok kiirtásához, megfosztva őket élőhelyüktől és táplálékforrásuktól.13 A mai Ausztrália a szemünkben érintetlennek és értékesnek tűnik, pedig az ott élő növény- és állatvilág csak egy kis töredéke mindannak, amit az első lakosok ott találtak. Elismétlem még egyszer, mert azt hiszem, nehéz elsőre teljesen felfogni: Ausztrália lenyűgöző, gigantikus állatfajainak több mint a fele már nem létezik.

Észak-Amerika is hasonló sorsra jutott, miután megjelent az ember úgy 10-20 ezer évvel ezelőtt.14 A mamutok, kardfogú tigrisek és óriáslajhárok mind eltűntek az ember érkezése után néhány ezer évvel, csak a ma is ismert állatok maradtak ránk. Hasonlóképpen történt, mint Ausztráliában, itt minden 900 kg feletti állat eltűnt, csakúgy, mint a 30–900 kg közti fajok több mint fele is. Ugyan a bölények, grizzly medvék és jávorszarvasok is elég szuperek, azért a kanadai Jasper Nemzeti Parkban sétálva nehéz nem arra gondolni, hogy milyen jó lenne mamutot és tevét is látni.[14]

Néhány állat a Csendes-óceán déli szigetvilágából is kiveszett az elmúlt cirka négyezer év során, mióta az emberek kolonizálták a szigeteket. Leginkább a dodó története közismert, ami az indiai-óceáni Mauritiuson halt ki az 1600-as években, de a nagy, röpképtelen madarak egykor igen elterjedtek voltak a dél-csendes-óceáni szigeteken is. Szamoa, Fidzsi, Hawaii, Új-Zéland és a Húsvét-szigetek élővilágából egyaránt haltak ki fajok az ember megjelenésével.