A fordítás alapjául szolgáló mű:

Elizabeth Gilbert: ALL THE WAY TO THE RIVER

Copyright © 2025, Elizabeth Gilbert

Fotó itt: Joseph Sposita

Rajzok és további fotók: Elizabeth Gilbert

Várlak majd a folyónál © Partvonal Könyvkiadó, 2026

Magyar fordítás © Szűr-Szabó Katalin

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2026

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Nánási László

Szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Korrektor: Valentin Kristóf

ISBN 978 963 609 223 8

Sorstársaimnak

FOHÁSZ

Én.

Arra.

Arra a.

Arra a meggyőződésre jutottam.

Arra a meggyőződésre jutottam, hogy egy felsőbb hatalom visszaadhatja.

Arra a meggyőződésre jutottam, hogy egy felsőbb hatalom visszaadhatja a józan eszemet.

A LÁTOGATÁS

Az ötvennegyedik születésnapomon hajnalban ébredtem, és rögtön rádöbbentem, hogy a párom, Rayya, ott van velem a hálószobában.

Elképesztő teljesítmény volt tőle ahhoz képest, hogy ekkor már több mint öt éve halott volt.

Mégis ott volt, és a tőrőlmetszett rayyaság pezsgő energiája söpört végig apró New York-i lakásomon.

Nem ijedtem meg, és nem is féltem – bárhol ráismernék, bárhol szeretném –, de meglepődtem, mert már jó ideje nem jelent meg így. Istenem, mennyire hiányzott! Közvetlenül a halála utáni fájdalmas és kaotikus hónapokban rendszeresen meglátogatott. Akkoriban olyan erőteljes és állandó volt a jelenléte, olyan mulatságos, szeretetteljes és követelőző, hogy viccesen azt mondogattam: „Rayya elevenebb holtában, mint a legtöbb ember éltében!”

A látogatásai alkalmával sosem láttam őt – nem holmi szellemszerű, viktoriánus kísértetmenyasszonyként jelent meg számomra –, de egyértelműen éreztem a jelenlétét, és tisztán hallottam a hangját, amely egyenesen a tudatomhoz beszélt. A kettőnk közti kommunikáció közvetlenül a halála után tisztán érthető volt. Olyannak éreztem, mintha felállított volna egy elképesztően hatékony, természetfeletti Dixie-poharas telefonkészüléket, amelynek segítségével a kozmoszon át cseveghetett velem egy végtelen hosszúságú fonal révén (a Dixie-pohár aljába kis lyukat kell fúrni, azon át fonalat bevezetni, csomóval rögzíteni, majd némi távolságra ráfűzni egy másik poharat, és így lehet „telefonálni”). A hatás olyan meghitt volt, hogy már-már érzékinek tűnt. Sőt, mulatságosnak is tetszett. Mások társaságában mosolyogtam és bólogattam, és igyekeztem normális emberként viselkedni, de a gondolataimban egész idő alatt Rayyával beszélgettem.

Rayya halála után körülbelül hat hónappal Los Angelesben voltam egy partin, ahol odajött hozzám egy nő, akivel még sosem találkoztam, a karomra tette a kezét, és így szólt:

– Tudom, hogy a szerelme nemrégiben elhagyta a testét, és részvétem az önt ért veszteségért, de fontos dolgot kell elmondanom. Nemrég megjelent az álmaimban. Hivatásos intuitív segítő vagyok, és érzékenyen viszonyulok ezekhez a jelenségekhez. Rayya arra kért, hogy mondjam meg, rettenetesen hiányzik neki, és nagyon szeretne kommunikálni önnel.

Mondd meg ennek a ribancnak, hogy azonnal tűnjön a picsába! – hallottam Rayya hangját a tudatomban.

– Köszönöm a kedvességét – közöltem az idegennel.

A nő egy névjegykártyát nyomott a kezembe.

– Megadom a telefonszámom, ha közvetlenül szeretne Rayyával beszélni.

Mondd meg ennek az idiótának, hogy közvetlenül felbújhat a seggembe! – mondta Rayya.

Olyan izgalmas és felemelő érzés volt, hogy Rayya még a síron túlról is irányít..

Ám ahogy teltek az évek, úgy ritkultak a látogatásai.

Eltelt két év.

Aztán három.

Négy.

Az élet megy tovább – ezt szokták mondani, ugye?

Rayya hangja elhalkult.

Több mint öt év telt el.

A világ megváltozott ez idő alatt, és vele én is. Átéltünk egy világjárványt. Háborúk törtek ki, új vészhelyzetek, új halálesetek következtek be. Kisbabák születtek, akiket Rayya már nem láthatott. Könyveket írtam, amelyeket Rayya soha nem fog elolvasni. Az emberek új tévéműsorokról beszéltek, amelyeket Rayya már nem fog megnézni. Abbéli kétségbeesett próbálkozásom során, hogy a bánatot rajongással váltsam fel, Rayya halála után egy ideig még jártam is valakivel („rárobbantottam magam”, ez lenne az ismeretség pontosabb meghatározása), de az a kapcsolat gyors és pusztító volt, és az előre megjósolható szívfájdalommal ért véget.

Azóta senki után nem futottam.

Azokat az éveket inkább önmagam fejlesztésével töltöttem.

Kijózanodtam: nemcsak hogy letettem az alkoholt és a drogokat, de mindenféle szexuális figyelemeltereléstől és romantikus viszonytól is elhatárolódtam. Elengedtem mindent, ami vagy aki megrészegített, eltompított, átvette felettem az irányítást, vagy bármi módon megváltoztatta a hangulatomat vagy a gondolkodásomat. Megtanultam, hogyan éljem át az érzéseimet vagy dolgozzam fel az érzelmeimet úgy, hogy semmi és senki ne tompítsa az élüket. Hallattam a hangomat, új szabályokat és korlátokat állítottam fel, és a saját, felsőbbrendű hatalmam irányítása mellett a saját teljességem szerint éltem. Napról napra igyekeztem rendet tenni a lelkemben. Új barátságokat kötöttem, egészséges barátaim lettek a tizenkét lépéses programból. Olyan barátok, akik már sosem ismerhetik meg Rayyát.

Mindeközben Rayya jelenléte hol felerősödött, hol elhalványult, míg végül elérkezett az a nap, amikor már nem hallottam a hangját többé, még akkor sem, amikor a nevén szólítottam, még akkor sem, amikor közvetlen útmutatást vagy szeretetet kértem tőle. Végtelen, mindent betöltő csend támadt ott, ahol korábban olyan erőteljesen hallatszott a hangja. Megsemmisítőnek és zavarba ejtőnek éreztem. Olyan volt, mint egy második halál.

Hová lett?

Ő lépett tovább, vagy én hagytam őt hátra?

Nem értettem az egészet.

Mintha egy doboz cigarettáért ugrott volna ki a világegyetemből, és többé nem jött volna vissza.

Ám most, az ötvennegyedik születésnapom reggelén váratlanul velem volt.

Úgy értem, igazán velem volt.

A szoba erős Rayya-energiával volt tele, a hideg futkosott a hátamon. Nevettem, sírtam egyszerre.

– Drágám, hát meglátogattál! – kiáltottam.

Ünnepelni szerettem volna, de éreztem, hogy valamit mondani akar, olyasmit, amely osztatlan figyelmet követel tőlem. Olyan érzés volt, mintha valaki nyakon ragadott és megrázott volna. Arra a következtetésre jutottam, hogy Rayya nem azért tette meg ezt a hatalmas távolságot, hogy csak úgy beugorjon hozzám: azért jött, hogy egy rendkívül fontos üzenetet adjon át. Szavak és információ áradt az agyamba, olyan gyorsasággal, hogy alig bírtam felfogni. Úgy zsongott az agyam, mintha játékteremben lettem volna. Felkaptam a naplómat, amit mindig az ágyam mellett tartok, és leírtam mindent, amit mondott – legalábbis, amit el tudtam csípni.

Íme, mindaz, amit Rayya mondott nekem:

Boldog születésnapot, drágám!

Itt vagyok, és szeretlek!

SZERETLEK!

Ne bánkódj azért, hogy már nem vagyok veled – várlak majd a folyónál, amikor ennek az egésznek vége, és akkor minden érthető lesz!

Tudom, hogy olykor még mindig pipa vagy a kettőnk között történt szarságok miatt, de nincs semmi gond. Légy csak dühös, ha arra van szükséged, drágám! Csak légy őszinte, és írd ki magadból. Csináld tovább a tizenkét lépéses programodat, és ne azon emészd magad, hogy csináltam a dolgaimat, vagy hogy mit gondolok arról, hogy te hogy csinálod. Szeretlek, és szeretném, ha szabad lennél. Olyan büszke vagyok rá, hogy józan vagy – rohadtul képes vagy rá! Meg fogod csinálni! Fantasztikus vagy, csak így tovább! Ne hagyd, hogy én vagy bárki más visszatartson!

És ne izgasd magad annyit mások miatt, oké? Túl sokat foglalkozol velük! Soha többé ne bábáskodj mások felett! Ne hagyd, hogy mellébeszéljenek vagy behúzzanak a drámáikba, vagy rád telepedjenek, és elérjék, hogy gondoskodj róluk! Találja meg mindenki a maga útját, neked meg nekik is ez a legjobb. Olyan jó barátaid vannak most, de nincs arra szükségük, hogy magaddal cipeld őket!

Nagy levegőt, drágám, nagy levegőt…

Itt vagyok veled. Nem tűnök el…

Nagy levegőt, drágám, nagy levegőt…

Hadd nézzelek még egy pillanatig! Hadd lássam azt a szivárványos szemed! A csillogó könnyeid! Olyan gyönyörű vagy!

Van valami, amit meg kell értened, drágám, és el is magyarázom, szóval jól figyelj! Azért nem járok már hozzád, mert mindketten azt akarjuk, hogy végigjárd a magad útját, és ennek most kell megtörténnie. Tudom, hogy azt szeretnéd tőlem hallani, hogy mindig elérhető leszek, amikor szükséged van rám, de a valóság az, hogy már nincs többé szükséged rám, és ez piszkosul nagy hír. Miért gondolnád, hogy ezt nem akarom megünnepelni? Régebben éreznem kellett, hogy kellek neked, de már nem, ahogy neked sem. Szeretném, ha megszabadulnál minden egykori szükséglettől, és most már végre haladsz a cél felé!

Nagy levegőt, drágám, nagy levegőt…

Megvan mindened, amire szükséged van. Maradj a kitaposott ösvényen! Jó úton haladsz. Megtaláltad az Istenedet, és ez az Isten kibaszottul bámulatos. Az Istened izgalmas! A közösséged vigyáz rád, és soha többé nem kell, hogy bármilyen függő viszony lealacsonyítson. Most már igazán ragyogni fogsz! Eljött a te időd!

Különben pedig az anyám az üdvözletét küldi, és hálás mindenért, amit értem tettél. Tudja, miket tettél, és azt akarja, hogy mondjam meg neked, hogy szeret!

De figyelj csak, drágám: köztünk és rólunk szólva a végén az a szarság kibaszottul felkavaró volt, és ez egyikünk hibájának sem tudható be. Ahogy a dolgok történtek, még helytelen sem volt. Csak meg kellett történnie. Dolgunk volt egymás életében, amit el kellett végeznünk, még a baromságokat meg az őrültségeket is. Minden hajszálpontosan úgy történt, ahogy feltételezhetően meg kellett történnie. De mögöttük ott rejtőzött az igazság: olyan nagyon szerettük egymást! Egyszerűen csak szerettük egymást. Szerettük egymást. Szerettük egymást. Szerettük egymást.

OLYAN NAGYON SZERETTÜK EGYMÁST!

Amikor eljön az ideje, hogy otthagyd ezt az életet, érted jövök, világos? Megértetted? Várlak majd a folyónál, megismersz. Amikor azt mondom, fogd meg a kezem, tedd azt! Átviszlek, és körbevezetlek. Most ez a szerepem az életedben, drágám, és ez egy szent feladat. Erővel, becsülettel és együttérzéssel teszem majd – ezeket a szavakat mondtuk? Nem emlékszem. A francba is, csak annyit tudok, hogy ott leszek…

De ez még sokára lesz, és addig ne törd magad, hogy a világegyetemben megkeress! Csak éld az életedet úgy, hogy nem leszel senkinek sem a megszállottja. Ez a te utad, ezen haladsz, és ezzel egy időben nem kereshetsz még engem is.

Ami a könyvedet illeti, őszintén írj meg mindent!!! Mondd el az embereknek, mi történt! Mondj el mindent, ami történt! Ne tépelődj azon, hogy megőrizd a méltóságomat vagy a sajátodét, csak punk rockosan vágj bele a közepébe! Teregess ki mindent, hadd lássák! Mi a fenét kezdjek most már a méltósággal? Neked sincs rá szükséged, szóval baszd meg. Ideje, hogy egy teljesen őszinte könyvet írj a függőségről, a tiedről és az enyémről. Segítesz vele másoknak, szóval, ne fogd vissza magad!

Tetszik a Várlak majd a folyónál cím, de mit tudok én erről? Hiszen halott vagyok! Valószínűleg jobban tennéd, ha egy élőt kérdeznél meg! HAHA!

Ne izgasd magad, szerelmem, nem zavar, hogy meghaltam. Bizonyos szempontból még bírom is.

De a grillezés hiányzik.

És tudod, mi még, drágám? Amikor rád nézek, azt kívánom, bárcsak beletúrhatnék a hajadba, mert a hajtöved borzasztóan csúnya! Ha legközelebb keratinkezelésre mész, okvetlen az igazi, régimódi brazil keratint válaszd, amiben formalin van, mer’ az az egyetlen, ami kisimítja a göndör hajadat, és amitől fényes lesz. Ne félj attól, hogy a formalin májrákot okoz: a májrák csak az én bulim volt, nem a tiéd. HAHA!

Olyan piszkosul szép a világod! NÉZD CSAK! Nem, komolyan mondom, nézd! Olyan csodálatos látni, hogy attól összetörik az ember szíve, de ennek kell történnie. Hagyd, hogy összetörje a szívedet. Tudod, hogy sosem volt ellenemre egy kiadós sírás.

Napfény-drágám, mindig is a drágám voltál, de ne maradj az. Emlékezz, hogy mindig is szerettelek nőként is: gyönyörű, elegáns, erős, kreatív, hihetetlen befolyással bíró nőként! Senki sem ér a nyomodba a spirituális lángolás tekintetében. Rágd le a lábadat, ha olyan csapdába esel, ami akadályoz a szabadságban…

Légy szabad, szerelmem! Légy szabad, légy szabad! Ne térj le az utadról, és maradj józan!

Meg tudod csinálni! Nem vagy olyan elcseszett, mint hiszed! Meg tudod tenni! Itt az ideje, hogy megállj az erős lábadon. Tehát törődj magaddal! Hagyd, hogy a körülötted élők törődjenek a saját életükkel, miközben te foglalkozz a magadéval! Ez a feladat…

Szeretlek, és tudom, hogy te is szeretsz, de ne kapaszkodj belém, soha többé ne kapaszkodj senkibe és semmibe. Most koncentrálj csak magadra. Éld a saját életedet! Menj tovább, szerelmem! Menj csak! Ezúttal menj végig az úton, egészen a megvilágosodásig vagy akárminek is hívtad korábban. Mindened megvan hozzá. Menők a barátaid, menő a leszokási programod, erős a szíved, és az Istened rockosan-piszkosul szilárd. Soha többé ne váltsd magad aprópénzre! Kézben tartod a dolgot. Koncentrálj! Szeretlek. Szeretlek. Szeretlek…

Aztán megállt a toll a kezemben, és Rayya már nem volt ott, mintha az ezer kilométer per órás sebesség mellett a légnyomás kiszívta volna a repülőgép ajtaján át.

Mindig is értett ahhoz, hogy színpadiasan távozzon.

✶✶✶

Rayya látogatásának néma és hirtelen utóhatása alatt felpörgött a szívem, aztán lecsillapodott.

Potyogtak a könnyeim, aztán elapadtak.

Végül munkához láttam.

Ez a könyv a Rayyáról szóló történetekkel, az imáival, a verseivel, a naplóbejegyzéseivel és a rajzaival a legeslegjobb próbálkozásom, hogy elmondjam az igazságot arról, ami köztem és Rayya Elias között történt: a barátságunkat, a szerelmünket, a szép dolgokat, az indulatainkat és a fájdalmunkat. Hogy meséljek Rayya függőségéről, a visszaeséséről és a haláláról. Hogy elmeséljem a saját függőségemet, és azt, ahogy végül átadtam magam a gyógyulásnak.

Ezt a könyvet nemcsak azoknak szánom, akiknek az életét negatívan befolyásolta a saját vagy mások függősége – bár őszintén hiszem, hogy ebbe a két kategóriába egyszer vagy többször az életünk során szinte valamennyien beletartozunk. Ez a könyv azokról a módozatokról szól, amikor az emberek – abbéli legnagyobb igyekezetük ellenére, hogy józan és stabil életet éljenek – mégis világrengető drámákat és szörnyű traumákat élnek át, és egyszer csak olyan helyzetekben találják magukat, amely nem egyeztethető össze a valódi természetükkel.

A Hogy az ördögbe kerültem ide?, olyan kérdés, amit hitem szerint egyszer mindenki feltett már magának valamikor élete folyamán. Sőt, talán többször is. Van-e köztünk bárki, aki sosem érezte még, hogy elveszett? Aki ne találta volna magát ijesztő, elidegenítő, szégyenteljes és lelkileg megsemmisítő körülmények között? Aki ne őrzött volna titkokat, vagy ne árulták volna el, vagy ne próbálta volna mások viselkedését irányítani? Aki ne vágyott volna arra, hogy megszabaduljon a szenvedéstől? Aki ne nyúlt volna valamilyen droghoz, ne nyúlt volna emberek, viselkedésformák vagy figyelemelterelők után, amelyek ideiglenesen megszüntették a létével járó kellemetlenségeket?

Úgy hiszem, hogy az, akit általában „függőnek” nevezünk, csupán valamennyiünk felnagyított változata, csak egy személy, aki olyan kétségbeesetten szeretne enyhíteni az élet kínjain, hogy bármit (vagy bárkit) felhasználna, hogy tompítson rajtuk.

Ez a könyv a megkönnyebbülés kereséséről szól, és arról, hogy ez milyen vaddá és elfajzottá képes tenni minket.

Még a legerősebbeket is.

Még a legbátrabbakat is.

Az önök érdekében is azt remélem, hogy sosem süllyednek le olyan mélyre, mint Rayya meg én jó néhányszor tettük az együtt megtett utunk során. És még ha nem is tört bele a bicskánk teljesen, azért gyanítom, hogy egy bizonyos szinten én önök lehetek, önök pedig én, és mindannyian Rayyák lehetünk.

Szeretettel és tisztelettel ajánlom hát ezt a könyvet bárkinek, akinek szüksége van rá.

Az énemnek az a része, amely még a kölcsönös függéssel küszködik, szeretné azt mondani, hogy ezt a könyvet Rayyával együtt írtuk, de a valóság az, hogy ő azt akarta, hogy teljesen egyedül írjam meg, és így is tettem.

Ahogy a felépülési gyűlésen szoktuk mondani: vidd magaddal, ami kedvedre való, a többit hagyd hátra.

Ahol meg tudom gyógyítani magamat, mutasd meg, hogyan tegyem. Ahol tudok segíteni rajtuk, mutasd meg, hogyan tegyem. Ahol a karjukban tarthatnak, mutasd meg, hogyan tegyék. Maradj velem.

Jutalom a megtalálónak

Kérjük, küldje vissza:

Gilbertnek

Nem tőled függ, hogy ver a szíved

TARTALOM

Fohász

A látogatás

Amikor azt kérdezik: „Ki volt Rayya?”

Elkísérlek a folyóig

Legyen saját életed!

Ide tartozom

Néhány hasznos fogalom, mielőtt folytatnánk

Vagy talán így is láthatjuk?

Kitölthetek neked egy csekket?

Ki lesz az otthonom?

A túlzott női önfeláldozás rövid története

Nyilvános, privát, titkos

Miért ilyen az orrod?

Mi a víz?

Hadd magyarázzam el

Igazolásgyár

Mi az a tartalmi figyelmeztetés?

Rideg picsák

Valami, amit ma nem szeretném, ha tudna rólam bárki is

Nemsokára elföldelnek

Láttam a jövőmet

Ezer fehér galamb

Az ágy körül körözve

Maximális odaadással és erőfeszítéssel

Francba a pénzzel!

Zuhanás

Mi történt azután?

Mi a faszt bámulsz?

Az igazság állva marad

Centek

Mint egy kisállat, úgy menekült előlem

Fondorlatos, elképesztő, erőteljes

Összeesküvés

Összeomlás

Tíz csillagból nulla

Rémült gyerekek

Senki nem szereti, ha beleszólnak az életébe

Jelenleg egy vámpírral állsz szemben

Te sem vagy jobb nála

Én vagyok a kibaszott angyal!

Az út vége felé

Gyülekezés

Milyen nap van ma?

Mintha sós keksszel etetnének egy oroszlánt

Történetek Rayya édesanyjáról

Meghajlás

Így néz ki a gyász?

Tehetetlenség

Feladom magam

Kátrányt szívni

Számolom a napokat

Leszokás rajzolás segítségével

Harminc másodperc, hogy megmentsd az életed

Kicsikém

ELIZABETH GILBERT KORÁBBI KÖTETEI

Big Magic

Hűség

Ízek, imák, szerelmek

New York lányai

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Fraunces – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Urbanist – SIL Open Font License