Borítószöveg

Michael és Caitlin huszonöt éve titokban találkozgat Coney Islanden. Ezek az együtt töltött, lopott órák éltetik őket, hiszen egyikük sem mer kilépni boldogtalan házasságából.

Egy fagyos téli délutánon, a bezárt, holtszezoni fürdőhelyen válik számukra nyilvánvalóvá, hogy egyik pillanatról a másikra minden megváltozhat, mert a férfi felesége súlyos beteg, a nő férje pedig a Közép-Nyugatra akar költözni. Michaelnek és Caitlinnek fél életnyi szenvedélyes viszony után el kell dönteniük, milyen sorsot választanak, és számot kell vetniük kötelezettségeikkel és vágyaikkal.

A Szerelmem, Coney Island egyetlen napba sűríti két egymás mellé sodródott ember életének történeteit, tájait, tragédiáit és meghitt pillanatait.

„Billy O'Callaghan olyan író, aki töretlenül bízik a nyelv erejében, hogy közvetítsen az érzelmek és a valóság között.” – The Herald

Fordította
Pék Zoltán

Copyright © Billy O’Callaghan, 2019

First published as My Coney Island Baby
by Jonathan Cape, an imprint of Vintage. Vintage is a part of the Penguin Random House group of companies.

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

My Coney Island Baby, Jonathan Cape, London, 2019

Borítókép © Martin Barraud / Getty Images Hungary

Kiadja a Jelenkor Kiadó

Megjelent Budapesten 2021-ben

Felelős kiadó Sárközy Bence

Szerkesztette Greskovits Endre

Olvasószerkesztő Darida Benedek

A borítót az eredeti alapján készítette Váradi Zsolt

Szerzőfotó Claire O’Rorke

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

ISBN 978-963-676-910-9

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A mű kiadását a Literature Ireland támogatta.

Richardnak, az öcsémnek,

aki benne van ebben a történetben és még bennünk is

I
A korzó

Itt kint olyan hideg a levegő, hogy harap. Manhattanből idefele is csípős volt, de ehhez képest semmi. Ez a könyörtelen kietlenség világa. A földalattin töltött óra széltől védett óra volt, most délre jár az idő, és már fenyeget a hó.

Michael és Caitlin szaporán lépked egymás mellett, leszegett fejjel, görnyedt vállal. Eltekintve két piástól, akik egy kapualjban egy üvegen vitatkozik fojtottan, és egy idősebb fekete férfitól a Surf Avenue-n a Nathan éttermen túl, akit narancssárga ruhaszárító kötél kapcsol egy röhejesen kicsi kutyához, az utcák kihaltnak, lezártnak érződnek. A legtöbb üzlet is bezárt már idénre, a többi meg leírta ezt a napot, mint egy pocsék adósságot. A gyalogosforgalom fagypont alá süllyedt. Az a pár hely, ami mégis nyitva tart – egy italbolt, egy éjjelnappali, egy adománybolt, ablakpárkányán fonott kosarakban használt, megtört gerincű papírfedeles könyvek, a járdán zöld műanyag zsákokban ruhák –, inkább makacsságból teszi, mint kötelességtudatból. Az éjjelnappalit kivéve, amit valószínűleg szerződés kötelez rá, az üzletek a világítással sem igen vesződnek. Ezen a délutánon Coney Island mintha a világ vége lenne, az utolsó állomás nem sokkal egy nagy szakadék előtt, az a hely, ahová az elátkozottak sodródnak, ahol várják a megsemmisülést.

Michael és Caitlin az épületek védelmét keresi, ahol csak lehet. A szavak tömbökben lökődnek ki, sípolva és drámaian, de a puszta lélegzetvétel is fáj, és a beszéd még rosszabb. Caitlin összefogja a kabátja gallérját. Az erős szél könnyeket facsar a szeméből. Kavarog és ugrál körülöttük, rángatja Caitlin nagykabátjának szegélyét, ő pedig örül, hogy eszébe jutott sálat venni, igaz, kesztyű is jól jött volna. A zsebe hiába mély, még langymeleget sem ad.

Havat jósolnak, jó sok havat, hóförgeteget, de egyelőre kivár, csak olykor sorozza meg őket, úgy csapódnak be a pelyhek, akár az elhajított kavicsok, szinte lila foltokat hagynak a levegőn és a bőrön. Az ég odafent sármassza, szürkében elomló szürke dágvány, elken minden részletet és felbontást. Caitlin nekidől Michaelnek, és tántorogva kocognak tovább. Mást nem tehetnek, ha már egyszer elindultak ebbe az irányba.

Ez az út legrosszabb része, ez itt, ahol átsietnek az üres utcán, mert egyenesen beviszi őket a szélvihar szájába. Kénytelenek szinte egymásba bújva trappolni, a fülükbe süvöltő széltől még a saját zihálásukat sem hallják. És amikor végre-valahára otthagyják a korzót, és ráfordulnak a mólóra, a szél szintet vált és nekik ront, szaggatja az arcukat és a ruhájukat, pillanatok alatt megtépázza őket. Kénytelenek megcélozni a butiksort, az idénre már bezárt és bedeszkázott standokat. Nekisimulnak: menedék is, rejtekhely is.

– Jézusom – liheg Caitlin, majd felnevet, de eléggé ijedten. – Mint a Jelenések könyve.

Michael meghökken, hogy a nő gondolatai ugyanarra a srófra járnak; átöleli, fél kézzel magához húzza. Szüksége van a közelségére. Caitlin felnéz rá. Az arca lisztfehérré fakult. A sápadtság új mélysége. Finom ajakfényt tett fel, lángvöröset, ami már órákat kibírt, de a szája kicsi, szorosan összeszorítja a hideg ellen, és a vonala alig látszik, még ha mosolyog is. Michaelnek a gésák jutnak eszébe; édes, törékeny babák égkék kimonóban, arcukat kiüresíti a púder és a festett, apró rózsabimbó-biggyesztés. Kislányosak és szemérmesek, mégis titkos tüzet birtokolnak valahol alant vagy mélyen belül, olyan tomboló, pusztító infernót, ami a csontot egyetlen lobbanással csöpögő masszává olvasztja. Caitlin üres arcától megigézve aznap először pillantja meg a széles, ijedt állatszemben a sejtelmét annak, hogy kicsoda is valójában ez a nő, ki lehet, ki lehetne. Egy nő, aki szemfényvesztésre született, jön rá hirtelen. Szívfényvesztésre. Angyali külső leplezi a tüzes belsőt. És ez az egyik, amit a legjobban szeret benne.

– A vég nem ilyen lesz – szólal meg, szája olyan közel, hogy érezze Caitlin lélegzetét, és az is az övét. – Nem is látjuk majd, ha elérkezik. Itt leszünk, aztán a másodperc egymilliomod része múlva nem leszünk. Por se marad utánunk.

– Részeg vagy? – kérdezi tőle Caitlin.

Ő a fejét rázva mosolyog.

– Túl boldog vagyok, hogy részeg legyek.

– Boldog?

– Persze. Nehéz elhinni, tudom, de annak érzem magam. Nézd meg, hol vagyunk. Kivel vagyok.

Caitlin játékosan a mellkasára üt, és otthagyja a kezét. Michael összezárja a kettejük közti rést, és megcsókolja. Felváltva vezetik a szájjátékot, hiszen nincs itt senki, aki látná. Caitlin megkeresi Michael nyelvét, és a nyelve hegyével finoman körbejárja, majd a felső fogsorának nyomja. Michael készségesen hagyja. Caitlin szája meleg, akár a tea. Caitlin belélehel, ő meg vissza. Tökéletes adok-kapok, mint a hullámverés, ez a szex lényege. Egy idő múlva szétválnak, Caitlin kezdeményezi azzal, hogy finoman összezárja az ajkát. Az elszakadás azonban átmeneti, pusztán arra szolgál, hogy még kényelmesebben bújhasson oda a férfihoz. Michael háttal nekidől egy bedeszkázott standnak, egy hosszú, keskeny bódénak, amelyet babérzöld emulzióval festettek ki, strapabíró fajtával, ami ennek ellenére rosszul bírja az időjárást, Caitlin pedig belebújik a férfi karjába. Amikor Michael lecsúsztatja a kezét, és megmarkolja a fenék szerény dombját, érzi, hogy a nő szája vigyorra görbül, mire a sajátja is kénytelen követni a nevetés felé, és amikor lehunyják a szemüket, gyerekekké lesznek, akik azt játsszák, hogy szerelmesek. Bizonyos emlékek rögtön a bőr alatt raknak fészket, s ezzel kívül kerülnek a változás hatósugarán.

Alattuk balra a fehér strand üresen nyúlik el észak felé, mintha a főeseményt keretezné, a nagyobb képet, az irdatlan, terpeszkedő óceánt, amely közelről nézve hánykolódik és háborog. Tajtékzik, tűhegynyi habfodrok pettyezik az ólomszürke felszínt, és nagy, lepedékes hullámtarajok csapódnak keményen a partnak. Messzebb kint különös nyugalom honol, legalábbis látszólag, a távolság optimális optikai csalása, amely az örökös szürkület kondenzált barázdáival párosul.

Férfi és nő egymáshoz simulva, kéjes, leplezetlen rémülettel hallgatja a móló oszlopai között tomboló víz dörgését és a szél vad, gyászos jajongását.

– Barb rákos – mondja Michael halkan, szinte szórakozottan.

Caitlin egy pillanatig biztos benne, hogy rosszul hallotta, de a férfi viselkedése rossz hírre utal. Az arcát fürkészi, de Michael a válla felett a horizont felé bámul.

– Mi?

– A mája. Egy ideje már megvan, de tudod, milyen. Csak akkor veszi komolyan, ha már feketét pisil.

Michael elfintorodik és az ajkát biggyeszti, mintha fájna kimondani a puszta szavakat is.

– Jézusom.

Caitlin megdöbben az arckifejezés erőtlenségén. Michael bőrének színe és textúrája a gyurmáéhoz hasonlít, szinte lóg az erős csontjain, megvastagítja az orrát, és érzelgős hatást kölcsönöz az arcának. A szája is mintha zsugorodna, mintha végül csak összemenne attól, hogy éveken keresztül visszatartott dolgokat, amiket annyira ki kellett volna mondania. Nemrég töltötte be a negyvennyolcat. Január hatodikán. A negyvennyolc manapság már nem kor, úgy nem, ahogy régen, de a kialvatlanság meg a többi súlyosbító körülmény miatt a résekben már megtelepedett a rozsda. Ráadásul vagy húsz kilóval több a kelleténél, és egy ekkora teher még egy százhetvenöt centis, erős termeten is meglátszik. A járásában már bicegés érződik, ahogy az ízületei reagálnak az isiászos évszakra; a feje lóg, a széles válla újabban annyira kigömbölyödött, hogy már akadályozza a mozgásban. Caitlin tisztában van vele, hogy mire képes a kor, és hogy a hatása milyen hirtelen tud megmutatkozni, de azért olyan nehéz elfogadnia az egészet, mert a fejében Michael olyan fiatal, olyan életteli, még mindig az az erős, szerető férfi, aki odament hozzá abban a bárban sok évvel ezelőtt, és akibe annyira beleszeretett. Vagyis most már évtizedekkel ezelőtt. Persze a kialakított rendszer elősegíti az érzékcsalódást, hiszen havonta csak egyszer találkoznak, minden első kedden, az viszont sosem marad ki. Mivel az életük akkora részét töltik várakozással, nemcsak hogy engedték meggyengülni a valóságot, de elő is segítették a gyengülését.

Amikor Michael már nem tudja kényelmesen kerülni Caitlin fürkésző tekintetét, a szemébe néz, és sóhajt. A légáram kimerültségről árulkodik. És Caitlin hirtelen ráismer. Ahogy Michael szeme összehúzódik és megnyúlik, az ajka papírmetsző élessége, a mosoly, ami mindig olyan csekélynek tűnik, ahogy a felszínre tör, de terebélyesedve mégis olyan drága lesz. Ez Michael. Ez az ő melák, nehézkes ír pasija. Caitlin a férfi nyakának hajtja a fejét. A sóhaj neki szól, tudja. Minden neki szól. Michael ezzel rázza le magáról a világ markát, hogy teljesen kiszabaduljon, még ha csak erre a pár órára is.

– Eddig vettek már tőle több dézsányi vért, és csináltak egy rakás felvételt. Már elvégeztek két biopsziát, és most meg akarják nézni a máját. Egy bizonyos Mr. Wylie az orvosa, aki állítólag nagy tekintély a szakterületén. Rendes fickónak látszik. Legalább a szemedbe néz, amikor beszél veled, mert a legtöbb még erre se hajlandó.

Caitlin szíve erősen ver, pulzusa a mellkasából felfelé hullámzik és elönti az elméjét, egy pillanatra nem tudja, mit tegyen, kibontakozzon-e az ölelésből, vagy még szorosabban ráfonódjon Michael testére. De a férfi karja a derekán felmenti a döntés alól, újra belefúrja arcát Michael nyakának gödrébe, lehunyja a szemét is, mintha ez elég lenne ahhoz, hogy kizárja a világot, és biztonságban legyen. A torka is összeszorul, a szavakat csak suttogva képes kipréselni.

– Jézusom – ismétli. – Ez rettenetes. Sajnálom.

– Tudom, hogy sajnálod. Én is sajnálom. De ez nem elég. Wylie megteszi, amit tud, de a kilátás nem túl jó. Szerintem a legrosszabbtól tart. Az elején még szó volt műtétről, de a vizsgálatok többet mutattak, mint szerette volna. Nem mondta ki kereken, csak folyton olyan szavakat ejt el, hogy „agresszív” meg „áttétel”, olyan szavakat, amik nem éppen biztatóak. És innen csak egyre rosszabb lesz. Barbra ötvenöt kemoterápia vár, ami megint rettenetes lesz, csak másképpen. Biztosra lehet venni, hogy nem marad haja, és azt mondták, hogy számítsunk erős hányingerre és kimerültségre is. Utánaolvastam. A kemó mindent kicsinál, a jó sejteket is, nem csak a rosszakat. Így működik. Méreg a szervezetnek, amit én nem is értek. Barb egyelőre jól viseli, de szerintem azért, mert még sokkolva van.

A szavak moduláció nélkül ömlenek belőle, tekintete odatapadt egy távoli helyre vagy dologra egy bokszoló álmodozó pillantásával, akit túl sokszor ütöttek meg, vagy egy részegével, aki már feladta a színlelést. Aztán a keze felaraszol Caitlin gerincén, a tenyerébe fogja a nő tarkóját, és a szája magasan a nő füle felett cuppan. A szél irdatlan, és mindenhonnan támad. Még a lezárt bódé is nyögdécsel és inog mögöttük. Caitlin még szorosabban öleli, rátapad. Válaszul ő is megszorítja.

– Én vagyok a hibás. Wylie azt mondta, hogy a rák már egy évnél is régebben aktív. Így mondta. És rám nézett, amikor mondta. Barb szokás szerint jól titkolta, de amennyi ideje együtt vagyunk, illett volna olvasnom benne. Észre kellett volna vennem a jeleket. Mert mind ott volt. Éjjel néha arra ébredtem, hogy nincs az ágyban, és az utóbbi pár hónapban annyit fogyott, hogy még ülni se bír kényelmesen. Kilátszanak a csontjai.

Amikor Caitlinnel elkezdtek járni, Michaelnek volt egy másodállása is hétvégente, Barbara egyik unokatestvére, Jerry autószerelő műhelyében. Főállásban akkor is, mint most, értékesítő volt, ami az a fajta meló, amit a legtöbben menőnek tartanak, mert a nap nagy részében ülsz, és kötelező az öltöny, szinte már egyenruha. A hétvégi munka viszont másfajta szükségletet elégített ki. Igazi kulimunka volt, hozd ide, vidd oda, hiszen a motorokhoz alig konyított, ellenben bírt cipekedni, és mind testben, mind lélekben hajlandó volt megizzadni. Persze zsebből fizették, naponta huszonötöt vagy ötvenet, vagy amennyi akkoriban a korrekt és a közepes közé esett. De igazából nem is a pénzért kezdte el.

Jerry a családi kötelességtudaton kívül is rendes pasas volt, és nagyon kellett neki a segítség. Ő maga sem lazsált; hosszú műszakokat lenyomott, csakhogy olyan típus volt, akinek szüksége van valakire, egy megértő segédre, ha beüt a pánik, és minden a feje tetejére áll. A könyvelés meghaladta az erejét, és a menedzseléshez egyszerűen nem volt érzéke. Erre a problémára aztán Wanda lett a megoldás, aki ugyan a harmincat taposta, mégsem tudta igazán kinőni a kislányos énjét. Magas, vékony és inas volt, a karcsú, kidolgozott testéért bármilyen táncos, legyen az revü- vagy egzotikus, bármit megadott volna. Rágózott, a rozsdaszín haját állandóan göndörítette, és rövid sortot vagy miniszoknyát viselt, felváltva bakelitfeketét vagy a legbujább vöröset, az év minden egyes napján, karácsonyt kivéve. Úgy beszélt a baseballról, mintha részvényes lenne a ligában, és ismert jó pár zengzetes káromkodást. És mivel mindenféle ürügy létezik a szerelemre, igazi angyalnak bizonyult mindenben, aminek Jerryhez volt köze. Értett mindenhez, amihez érteni érdemes, felbukkant és átvette a számlák könyvelését, vezette a leltárt, rendbe hozta az előjegyzéseket, intézte a rendeléseket és a számlákat, egymaga közepesen sikeres emberré és autószerelővé tette Jerryt. Plusz vele aludt, főzött, takarított és mosott rá, végül pedig hozzáment. De amikor Jerry összeomlása elkezdődött, az még egy év távolában volt, így annak a súlya, hogy a sógorát a felszínen tartsa, jó magasról Michael vállára zuhant.

A helyzet gyorsan romlott. Jerry jó másfél évvel korábban vette át a műhelyt – minden józan megfontolást sutba vágva – egy elég nihilisztikus jelzálog kíséretében, és egy ideig elevickélt hitelen és puszta lelkesedésen. Mivel pénz nélkül képtelenség vállalkozásba fogni, a hitel volt az egyetlen lehetőség: hitel az anyagokra, hitel a bérekre, hitel az instant kávéra és a Twinkie csokira, utóbbiakat hörpölte-nyammogta egy-egy tátongó motorház felett, hogy spóroljon az ebédidővel és az ebédpénzzel. A hitel pedig hosszú távon mindent mérhetetlenül tovább rontott. És amikor az összegyűlt adósság nagysága világos lett, Jerry elkezdett vedelni, azt a barna papírzacskós cuccot, amihez két kéz kell, ha tartani akarod a tempót, és a whiskytől vagy mitől elviselhetetlen idegbeteg lett, a legkisebb provokációra is eldurrant az agya. Miután mindenki elmenekült a közeléből, szüksége volt valakire, főleg hétvégén, aki ismeri és elviseli, lehetőleg elbír az emelővel, képes kicserélni egy kereket és használni a csörlőt anélkül, hogy kiabálni kelljen rá, vagy szemmel tartani, és aki nem nyaggatja állandóan ebédszünettel, vécészünettel, cigiszünettel, túlórával, vasárnapi pótlékkal.

Michael szívesen vállalta ezt a szerepet.

Abban a fél évben, amióta eltemették egyetlen gyermeküket – a kisfiukat, James Matthew-t –, az anyagi világ megváltozott. Pár másodperc öröm, aztán tizennégy hét, két nap és öt óra várakozás az elkerülhetetlen végre, ami még hónapokkal később is felért egy vonatszerencsétlenséggel. Mindenki másképp dolgoz fel egy ilyen megpróbáltatást. Van, aki imádkozik, van, aki terápiára megy. Michael lefejtette magáról a csimpaszkodó Barbot, és izommunkába temetkezett. Szar érzés volt, hogy ezt teszi, de annyi minden más is szar érzés volt, hogy pár hét után csak egy újabb tétel lett a szégyenlistán. Arra volt szüksége, hogy kemény fizikai munkát végezzen, és ebből a szempontból a műhelyben nem voltak korlátok. Izzadhatott, amíg szinte el nem ájult, amíg a karja sajgott, és a háta be akart szakadni, és aztán folytathatta még tovább, dagonyázva a fájdalomban, megízlelve mindenféle fájdalmat, amit képes volt megérteni. Fizikai és férfias megoldás volt, és a maga módján megváltó erejű. És később, amikor kiléptek a sötétbe, és egy újabb eredményes vasárnapra zárták rá az ajtót, Jerryvel beültek egy bárba, ahol egy kis képernyőn valami meccs ment, vagy hangulattól függően szolid világítás mellett jazz szólt, az a bánatzene, amit csak sikátorokban és illegális pincekocsmákban lehet hallani, az éjszakának azokban a lyukaiban, amik egy olyan kor légkörét idézték fel, amikor a pia még mást jelentett. Trombita busong, altszaxofon zokogja be magát a könnyek mögötti térbe, ahol a gyásznak van négy erős fala, plafonja és padlója, és ahol a hang erősödhet, öblösödhet, pattoghat.

Az egyik ilyen helyen látta meg először Caitlint. Akkor még szinte gyerek volt, huszonkettő, de olyan üdeség áradt belőle, ami az ő életéből rég elpárolgott. Már férjnél volt, de még valahogy mindig kislányos, még mindig kíváncsi a világ korlátaira, és a lénye mélyéig lágy. A sárga és csokoládébarna virágmintás nyári ruhája semennyire nem védhette az ősz ütését, de a szabása tökéletes volt egy bárban, az olcsó pamut úgy tapadt a csípőjéhez, derekához és melléhez, hogy hangsúlyozta a törékenységét, és úgy markolta a fenekét, akár két kéz, amikor elvette az italokat a pultról, és visszament a bokszhoz, ahol Sally barátnője várta, aki egy zöld műanyag öngyújtóval játszott. Tengeri Szellőt és Mojitót kért, aznap este nyilván nem először, legalábbis ezt sugallta a mosolya, amikor észrevette, hogy Michael bámulja a bárpult mellől. A fej kicsit leszegett, de a szem nagy és egészen felemelt, a szemérmesség csak cukkolás. Amikor úgy egy óra múlva megint odament a pulthoz, Michael már elég sört és rövidet leküldött, úgyhogy lecsusszant a bárszékről, lezseren odament és megkérdezte, meghívhatná-e egy italra. Még ma is emlékszik Caitlin nagyra nyílt szemének ezüstjére: az óceán vizének árnyalata egy fehér napon. Bőre még a bár félhomályában is csillogott, és a szája igyekezett megtartóztatni magát, összeszorított ajka visszapréselte a mosolyt, amíg valami arra nem késztette, hogy feladja. Arról már nem maradt emléke, hogy Caitlin mit felelt, vagy melyik varázsszótól döntött úgy, hogy ad neki egy esélyt, de az arca aznap este, azon a vasárnap estén élesen beleégett az agyába. Amikor megszólalt, olyan halk volt, hogy a hangja gőzölgött, és miközben Coltrane vagy Parker vagy Ornette Coleman a lelkét is kifújta a bár plafonján, Michael kénytelen volt közelebb hajolni, hogy hallja, hogy elkapja a szavakat és a leheletét.

Aztán éjféltájt, amikor már elég sarkot lecsiszoltak, és eleget vártak, kimentek táncolni a parkettre. Ott álltak egymást átkarolva, de alig mozogtak, mint a pókháló az éjszakai szellőtől, miközben egyik dal átfolyt a másikba. Caitlin halántéka forrón és nyirkosan nyomódott a nyakának, ő pedig lehajtotta a fejét, és mormolva olyasmiket árult el, amiket még soha senkinek. Együtt teljesnek érezték magukat. Nem egyszerű szikrázás volt, hanem összeolvadás. És nem sokkal később, amikor ideje volt elválniuk, Michael lefirkantotta az irodai telefonszámát, és kérte, hogy hívja fel holnap, legyen szíves, holnap reggel, ha lehet. Caitlin nem felelt, csak figyelmesen elolvasta a számot, majd félbehajtotta a papírt, aztán még egyszer, és a tárcája aprós zsebébe dugta. Megcsókolták egymást, röviden, szinte futólag összeért a szájuk, aztán Caitlin biccentett búcsúzóul, kicsusszant Michael markából, és visszasietett a barátnőjéhez. Michael ott állt és figyelte, ahogy felmegy a fal melletti lépcsőn az utcára, vissza se néz, és biztos volt benne, hogy sosem hall többé felőle. Abban a pillanatban valami megmoccant benne, kavargó rémület fogta el arra a kilátásra, hogy kénytelen lesz Caitlin nélkül élni. Röhejes, hiszen csak most találkoztak, mégis igaz.

– Beszéljünk másról, kérlek – suttogja most Caitlin.

– Miről?

– Bármiről. Mesélj a munkádról.

– A munkámról?

Michael a szót ízlelgeti, majd megérti az igazi jelentését. A munka biztonságos téma, mint az időjárás, a politika vagy a gazdaság állapota; társalgási abrak, ami szépen távozik a szervezetből, és semmit nem érint. Az ember negyvenes éveiben a vágyakozás tempót vált, jobban élvezi a kényelmet, mint a borzongást.

Száját félmosolyra húzza.

– A munka jól megy. A szokásos papírmunkahegyek, a vevők le akarnak koptatni, ha eljön az új rendelés ideje, az iroda tele van hazudozókkal, áskálódókkal és tolvajokkal. Semmi nem változik. Most már képzett bűnözőket veszünk fel egyenesen Borostyán Ligás javítókból, akik orrhangon beszélnek, és hetente elkokóznak egy ezrest. De úgy lengetik a mesterdiplomát vagy a doktorit, mintha az lenne a béke garanciája, és úgy érzik, hogy az feljogosítja őket a fosztogatásra. Mostanában alig telik el tíz perc, hogy ne gondolnék arra, hagyom a fenébe az egészet, és kisétálok, amíg még pislákol bennem az élet.

– De nem teszed meg.

Megint ránéz Caitlinre, és a fejét rázza.

– Nem hiszem. Van olyan, aki felébred egy reggel, és elkezd futni, átrohan a világ túlsó felére, mintha ő lenne Gauguin, Brando vagy a kibaszott Marco Polo. De ez a fiatalok sportja. Amikor fiatalok vagyunk, és a horizont még nem szűkült be, olyan kockázatokat vállalunk, amiket később képtelenség. Az idő félelmet olt belénk. Talán túl sok ballasztot összeszedünk útközben. Nekem is vannak álmaim, mint mindenkinek, de amikor kamasz voltam, a negyvenéves öregnek tűnt. Most meg látótávolságban van az ötven, és megérzek minden percet. Az az igazság, hogy nem vagyok bátor. Hülye talán, de bátor, az nem.

Caitlin kibontakozik az ölelésből, és átlép a bal oldalára, ő is nekidől háttal az oltalmazó standnak, és együtt bámulják az óceánt. A horizont vonala kiradírozódott, és csak a józan ész sugallja, hogy a víz meg az ég nem lehet ugyanaz. Bizonyos távolságból minden feloldódik.

Caitlin a két kezébe fogja Michael kezét, majd az ujjbegyével rajzolgat finoman a férfi öklére. Michael keze fején a csontok a felszín közelében húzódnak, az erek kékes fonalaknak tűnnek az áttetsző bőr alatt. Egy öregember keze, amiből egyre fogy az erő. Az ingujja alól szőrszeplők másznak ki és szóródnak szét fakón, akár a megszáradt tinta. Caitlin érintésére válaszul Michael széttárja az ujjait invitálón, kérlelőn. Aztán egy ideig csak állnak, kézen fogva bámulják az óceánt. Caitlin elmosolyodik magában, Michael megérzi, egymáshoz hajolnak, és újra csókolóznak. És ez a csók sokkal több, mint az első próbálkozás. Öt-tíz másodpercig tart, a melegség ideje, amit a lehunyt szem sötétje másvalamivé változtat. Caitlin ajka szétnyílik, és a bizsergető habozás pillanata után megérzi Michael besurranó nyelvét.

– Bújjunk ágyba – húzza magához ő megint Caitlin testét. Nem tudja, a nő érzi-e a sok réteg ruhán keresztül. Lassan csókolgatja az arcát, aztán a szemét, amikor Caitlin lehunyja. A nő bőre jéghideg a rohamozó széltől, de sóhajt, talán elégedetten, és Michael is ilyesmit érez. Idekint, egy vihar elől bújva már-már hihető, hogy a világ csak a kedvükért létezik, hogy a boldogságukon kívül semmi más nem számít.

– A gondolataid mindig egy vágányon járnak, tudsz róla? – kérdezi Caitlin.

– Igen, de az elvisz oda, ahová menni akarok.

– Nagymenő.

– A legnagyobb hetedhét határon.

– És még szerény is.

– Ez természetes. És tudod, hogy csak a te érdekedben mondom, édesem. Ez nem sétára való idő. Én csak szeretnék egy kis meleget csiholni az öreg csontjainkban.

– Az öreget hanyagoljuk, ha lehet.

Michael keze lejjebb csúszik pár centit Caitlin derekán, majd odatapad.

– Ismered a mondást. Az öreg ló jobban húz.

– És még te tartod magad nőcsábásznak?

– Eddig nem panaszkodtak.

Caitlin oldalt billenti a fejét, mintha alaposan megfontolná a felvetést, de persze nincs mit eldönteni. Michael derűsen figyeli, és érzi, hogy újra beleszeret. Caitlin arckifejezése egy fiatal nőé, aki maga az ártatlanság. Elgondolkodva megérinti a szája sarkát, kicsit forgatja a szemét, és abban a pillanatban Michael megérti, hogy az idő nem jelent semmit, a kor nem jelent semmit.

– Ágy.

– Ágy.

Caitlin hirtelen és álszerényen felnevet, csiripelő köhécselés, ami kitolul és elszáll, de az alakja megmarad a kilátszó fogakban és a nyelv hegyében. Ők ketten már csak ilyenek. Sok éve abban a bárban, amikor jazz zokogott a hangfalakból, ugyanígy táncolnak, se jobban, se kevésbé. Idekint a levegő elég mozgást biztosít, és a móló deszkáin átsüvítő szél dala éppen elég jazzes.

– Előbb fejezzük be a sétát – húzódik el Caitlin, de a férfi kezét nem engedi el –, aztán beszélhetünk arról, mi legyen.

Minden bódé és butik zárva van, de akármilyen sajnálatos, attól még tény, hogy ez a hely idény közepén is csak félgőzzel üzemel. Maximum félgőzzel. Ugyanis Coney Islandnek érezhetően befellegzett. Megkezdődött a rothadás. Mégis jó érzés egy ilyen napon itt lenni. Annyira az elromlott dolgoknak való hely, hogy ez lett kettejük helye. A legjobb napjai talán rég elszálltak, de maradt még némi romantikája. Szeretnek itt lenni, mert elég messze van attól, ahol lenniük kéne. Itt kint, Manhattan mérhetetlen klausztrofóbiájától megszabadulva még látni az eget.

És még egy ilyen üres délutánon is, amit szétszaggat a hóval fenyegető zavaros szél, ilyenkor is alig egy lélegzetre van a jobb idők korzójának emléke. Amikor márciustól vagy áprilistól kezdve végig a nyár perzselő, fülledt hónapjain át egész október végéig a hot dogos standok és fagylaltosok hatalmas forgalmat bonyolítottak, amikor öt vagy tíz centért a sok zsáknyi cukorból a döbbent, hitetlenkedő szemed előtt pörgettek jókora, misztikus vattacukorszakállat, amikor tűzevő és késdobáló egykerekezők mutattak be vakmerő számokat, amikor a deszkák rázkódtak és dübörögtek a talpad alatt, remegtek a trappoló gyereklábaktól, és köröskörül félkarú rablók csilingeltek szerencsét. Akkoriban édes és sós volt a levegő, a hullámok szelíden érkeztek, az ételt megsütötték, és mindent, de mindent zaj kísért, a színtiszta, csillapítatlan hangok szinte fallá tömörültek. A gyönyörteli sikolyok, ahogy kamasz fiúk kergették és tapizták a bikinis lányokat, a vándorzenészek harmonikajajgatása, a legújabb sláger tucatnyi gettóbombázóból, amin ugyanaz az állomás szólt, és időnként egy közeli attrakció vad körhintadala. Mind csak egy-egy hozzávaló a száz szimultán, helyért könyöklő ricsaj összeolvadó kakofóniájában.

És még egy széltől ennyire meggyötört délutánon is, mint ez, még mindig bármit megér itt lenni, mert ez a hely a cinkosuk az ő kis színjátékukban. A bódék bezárva, lelakatolva, de Caitlin könnyedén el tudja hitetni magával, hogy nem üresek; pusztán kényelmes téli álmot alszanak. És ugyanezt lehet elmondani és -képzelni azokról, akik ezekben a bódékban dolgoznak, a gyorsbeszédű fazonokról, akik simlisen vigyorognak, de az csak a munka elégedettsége, és lehetőséget ad nekik, hogy dicsekedjenek a foghíjukkal vagy az aranyfogukkal. Olyan férfiak, akik más korban kalóznak álltak volna, akik pólóját az izzadság az eredeti szín természetes árnyalatain messze túl festette, és akiken túl sok a szőr, ahol nem kéne, és túl kevés, ahol meg igen. Most csak azért nincsenek itt ezek az emberek, mondja magában Caitlin, mert betartják az idénymunka szabályait, bizonyára visszatértek a város zavarosába, hogy átvészeljék ezeket a sanyarú hónapokat, légkalapács felett görnyednek, kuktakötényben forgolódnak, ne adj’ isten, ügynököltönyben feszengenek. Ám a látszat ellenére bátrak és bölcsek, mert értik a dolgok igazságát. Olyan a szívük, akár a vén tengeri medvéké, de közben lelkesek, akár a felfedezők, csak éppen az ereikben só és zsír csörgedezik. Bírják a strapát, nekiveselkednek és csinálják, amit kell, ásnak, sütnek, talpalnak, mert tisztában vannak vele, hogy az éjszakát mindig nappal követi, és hogy a szerencse hamarosan megint rájuk mosolyog, és visszapaterolja őket ide, felfegyverkezve cukorral, zsírral és kétes eredetű hússal, hogy újra sütkérezzenek a csodás korzóélet nyári pompájában.

Még olyan napokból is kisajtolható öröm, amiket amúgy jogos szomorúság hat át. Egyszerűen csak ki kell szitálni az aranyat, és az idő múlása nyújt némi bölcsességet. A buddhisták ilyen életre törekszenek: szigorúan az adott pillanatban létezni. Caitlin tisztában van vele, hogy az elkövetkező napok sötétséget tartogatnak, és meg kell beszélni bizonyos kérdéseket, amivel ez az egész viszony minden valószínűség szerint a szakadék rettegett szélére sodródik, de most még tud mosolyogni, és komolyan is gondolja. Azóta, hogy Michaellel betáncolták magukat egymás életébe, egyetlen közös nap sem telt el úgy, hogy legalább pár pillanatnyi lehengerlő örömet ne érzett volna. Ez történhetett szex közben, de az érzés sosem korlátozódott csak erre, gyakran elég volt, ha kézen fogva sétáltak, vagy ha Michael pihegve mondta ki a nevét. Amikor rátör a bűntudat vagy a kétség, akkor sír habozás nélkül, mert ezek az órák annyira behatároltak. Így aztán alighogy felbukkan a negatív érzés, azonnal el is sodorja az ár, és a könnyeket el tudja határolni magától. Megtanulta, hogy sírás közben is jól tudja érezni magát. Biztos benne, hogy ez az érzet csak szerelemből fakadhat, és az ő szerelmük minden részletét csak erősíti a cseppenkénti adagolás.

Már nem kétkedik a saját érzéseiben. Ha mosolyogni támad kedve, mosolyog. Meg kell tanulni minden helyzetből kihozni a legtöbbet, különben csak halál van. A Barbaráról hallott hír rettenetes. Caitlin látott már rákot közelről, tizenkilenc évesen kénytelen volt végignézni, ahogy a rák rétegről rétegre elcsipegeti az anyját, míg végül csak egy húsdarab maradt, ami a végét járta, egy test, amiben csak a fájdalmat lehetett felismerni. Az elmúlt két és fél évtizedben Barb a Michaellel való viszonya perifériáján létezett, egy kísértet, magas, karcsú és szoborszerű, makulátlan, ugyanakkor melankóliába burkolózott. Szép, ha a szépség a finom római vonásokra korlátozódik, de minimum csinos bárki szemében, dús, kukoricaszín haját örökösen rövid – göndörített, fiús, harang- és apród- – frizurákban hordta, mindig érezhetően a divat nyomdokában. Csakhogy a társított képzetek hajlamosak elfarigcsálni a valóságot. Ha Caitlin most gondol Barbarára, a lelki szeme előtt egy olyan zsúfolt kórterem jelenik meg, mint amilyenben az anyja feküdt, egy kis doboz, amit csak a folyosóról beszűrődő fény világít meg, és ami fertőtlenítőtől bűzlik, hogy elfedjen valami mérhetetlenül rosszabbat. Virágok egy opálos üvegvázában, színehagyottak már, de egy méterről jó szándékú gesztus a szemnek, az élet illúzióját kelti a víznek és egy kis kémiai bátorításnak köszönhetően. És mellette az ágyban, félméteres ébenfa feszület alatt egy szinte porrá aszott test szundikál, egy arc, amiről minden szögből lerí, hogy a rák arca, és csak akkor alakul vissza emberré, amikor a napfény elfogy, vagy amikor az a nagy, szomorú melaszszem egy pillanatra rebegve kinyílik.

A széllel dacolva továbbnyomulnak, ki a móló vége felé. Michael kivicsorítja összeszorított fogait, tekintetét egy pontra szegezi ötven-száz méterre, mintha ez valahogy segítene elérni a céljukat. Amikor végül elérik a móló végét, a védőkorlát tartja vissza őket, a szakadék előtti sorompó, ugyanis Coney Island ma egy szirt. Az évek és évtizedek alatt nyálkarétegek rakódtak le a fára az óceán és az óceánlehelet rémes algaszínében. És amott laknak a titánok, gondolja Caitlin, ahogy felrémlenek neki az iskolában tanultak. Persze csak mítosz, de a mítosz csupán addig mítosz, amíg valóságnak nem bizonyul, és a hit valójában csak tudatosság kérdése, azé, hogy tudjuk-e, hol húzzuk meg a vonalat a fantázia és az igazság makacs végletei között. És ahogy nézi, hogy az óceán jön és megy, sűrűsödik, kavarog, állandóan él, állandóan lélegzik, veri és támadja a partot, aztán visszavonul, hogy összeszedje erejét a következő rohamra, Caitlin a titánokra gondol, és elképzeli, hogy egy közönyös tekintet suhan át kettejükön, véletlenül vagy tudatlanságból félreolvassa az arcvonásaikat és -kifejezésüket, csak dagályt lát, a hullámok hosszú pásztáját, fénytől és visszatükrözött égbolttól üveges vizet, nem ismeri fel, ki vagy mi a fenék is ők.

– Álmodozol? – kérdezi Michael.

Caitlin felpillant rá, szeretne buzgóságot látni a szemében. De félreértette az érdeklődést. Michael szeme továbbra is a hullámok birodalmát fürkészi. Keletre a messzeségben a víz bádoglemeznek látszik, a gerincek tompák, akár az oxidálódott acél, az árkokban sűrű árnyék ül.

– Azt hiszem – mormolja Caitlin.

– Rólunk?

A nő habozik.

– Rólunk és másról.

Valami elmozdul Michael arcán. Az összehúzott szeme alatti táskákban koncentrálódik, más fényben szinte fintor is lehetne. De ebben a szélben nehéz nyugton maradni.

– Azt el tudom viselni – mondja Michael. – Már ha valahol én is benne vagyok.

– Benne vagy – nyugtatja meg Caitlin, de elfordítja a tekintetét, hogy ne kelljen arról beszélnie, amit a leginkább ki kell mondani. A befejezés még sosem érződött ilyen közelinek, de a maradék pár órában még lesz idő kemény szavakra és a búcsúzás különféle ízeire.

Élvezik az arcukon szétporló vízpermetet, közben kinéznek a víz síkjára, amely a horizontig nyúlik, és azon is túl. Sok-sok ezer mérföldnyi felszín takar felmérhetetlen mélységeket. És micsoda titkokat. Az óceán hasonlatos az űrhöz abban, hogy annak, ami lent terül el, hatalmas része pusztán elméleti. Azért van ott, mert a hívők szerint ott kell hogy legyen, mint Isten. Vagy mint az ördög vagy a tökéletes hang vagy a holdbéli ember. Vagy a levegő. Csak hinni kell. A tudomány és a mítosz tömérdek vad és kegyetlen módon különbözik, de ez legalább közös bennük. És hat láb mélyen, ahová nem hatol le a napfény, és ahová a legvadabb szelek sem érnek le, egy teljesen más létezés található, amely a táplálkozás, szaporodás és halál tökéletesen rendezett ciklusát követi. Mennek a dolgok, de teljesen más ritmusban. Odalent megszűnik jó és rossz, a föld az egyetlen isten, ami számít, az egyetlen, ami képes megzavarni az elfogadott ábrándozást.

Minden változik. Barbara rákja túl későn vet fel új lehetőségeket. A szép nők gyakran csúnyán öregszenek, és ha túl erősen ellenállnak, az csak felgyorsítja a hanyatlást. Másoknál meg pont az a probléma, hogy behódolnak az elhanyagoltságnak. Michael egyszer azt mondta, hogy a gyerek elvesztése bástyázta be Barbara elszigeteltségét. Barbara mindig is hajlott a halálvárásra, és James Matthew halála kibillentette az időből, át egy köztes állapotba, ahonnan sosem tért vissza igazán. Még ha egy szobában voltál is vele, általában csak egy darabkáját tudhattad ott. Éppen az csillapította Caitlin meg Michael bűntudatát, hogy ezt tudták és elfogadták. Mert még ha a rák most teljesen összetöri és förtelmessé torzítja is, az valószínűleg csak a felszínen számít. A mélyben rég romokban hever. Már ha Michaelnek igaza van.

Caitlin lehunyja a szemét, és lekényszeríti magát abba a fegyelmezett sötétbe. Megkeresi Michael kezét, és számolja a másodperceket, amíg a férfi ujjai válaszul az övéire záródnak. Elér ötig, majd tízig, és amikor tíz után sincs érintés, megmoccan bensőjében a rettegés férge, felébreszt mindenféle félelmeket, mindent, ami régóta ott van már, de mostanában még nyomatékosabban érződik, mindent, amire még gondolni is utál. De akkor, ahogy már kinyitná a szemét, Michael keze megtalálja az övét. Gyengéden megszorítja, és újra minden kezd leülepedni. Michael bőre hűvös magabiztosságot áraszt, és valahonnan mélyen belülről lüktetés érződik.

Ott állnak hát egymás kezét fogva, egymásba kapaszkodva, összeláncolja őket ez az egyetlen, készséges érintés, és mindketten olyan gondolatokat forgatnak a fejükben, amikkel ugyanazt a témát kerülgetik, csak más-más oldalról. Michael kabátjának szegélye vadul csapdos, és noha a testével oltalmazza Caitlint, a nő ruhájának szegélyét hirtelen elkapja és felrántja a szél, Caitlinnek úgy kell visszanyomnia a lábára, a szabad kezével összemarkolja a szövetet, és a combjához szorítja.

– Jól van – szólal meg végül olyan hangon, mintha kimerült volna. – Megadom magam. Feküdjünk le.

Michael átkarolja a derekát. Caitlin nem néz rá és nem reagál, amikor Michael megcsókolja az arcát fent, majdnem a szeménél. Szeretné azt hinni, hogy Michael mosolyog, hogy boldog. Elfordulnak az óceán és az irdatlan, alvadt ég látványától, és szorosan összesimulva megindulnak vissza a mólón, háttal a bőszen vagdalkozó szélnek.