Benedek Szabolcs

ARANYALMA

A szerző a regény megírása során
a Nemzeti Kulturális Alap alkotói támogatásában részesült.

A könyv megjelenését
a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Benedek Szabolcs

ARANYALMA

Ostrom és szerelem Budán

ATHENAEUM

© Benedek Szabolcs, 2024

© Athenaeum Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

athenaeum@lira.hu

ISBN 978-963-543-466-4

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Papp Sándor Zsigmond

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Dobos Attila

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Buda

Sábán az apja kiáltására ébredt:

– Az ott már Buda! Mi van, tökfilkó? Elaludtál megint?

Mi tagadás, valóban elaludt. És az is igaz, hogy nem először az út során. Mentségére legyen mondva, kevés kimerítőbb dolog van a poroszkálásnál. Az ember pillái elnehezednek a végtelen és lassú hullámzás közepette. Gyorsabban nem mehettek, az utazószekér mögé kötött, málhákkal megrakott tevék szabták meg a sebességet. Sábán azt is észrevette, hogy a kíséretként melléjük adott szpáhik, akikre pedig az ő védelmük volt bízva, ugyancsak el-elbóbiskoltak a lóháton. Az apja bezzeg velük nem veszekedett és nem is tett rájuk emiatt gúnyos megjegyzéseket. Amúgy föltehetően ő is unta már az egészet. Elvégre hosszú hetek óta úton voltak.

Most viszont végre kézzelfogható közelségbe került, amit az apja régóta ígérgetett. A remény valósággá válik, az eseménytelen és ezért különösen fárasztó út véget ér.

Sábán még mindig a szemét dörzsölte, amikor félretolta a ponyvát. A szekér most közvetlenül a mellett a széles folyó mellett haladt, amelyről azt mondta az apja, hogy Duna a neve, és eddig inkább távolabbról látták ezüstösen csillogó vizét – nem merték megközelíteni, nehogy letérjenek arról a keskeny csapásról, amely a lápon keresztülvezet, és amelyen maradva föltehetően a legkisebb az esély arra, hogy beleragadjanak a sárba. Az út viszont ezúttal már a folyóparton vitt, ám nem ez volt az egyetlen változás: immáron nem az az unalmas síkvidék rajzolódott ki Sábán szemei előtt, amelyen többnapi járóföldre esnek egymástól a sivár és leginkább – legalábbis Isztambulhoz és Drinápolyhoz mérten – nyomortanyára emlékeztető városok és falvak, ahol jószerivel az egyetlen eseményt a kátyú okozta tengelytörés jelentette, aminek minden bosszúság és baj ellenére még akár örülni is lehetett, lévén végre történik valami.

Jobbra, alig néhány lépésnyire tőlük hullámzott a Duna: ha a kocsis nem elég óvatos, a lomha, jócskán megpakolt társzekér a legkisebb rossz mozdulattól azonnal a folyóba csúszik. A szpáhik beljebb terelték a tevéket, oly módon, hogy a lovak lábai időnként már majdnem a vízben gázoltak. Balra előttük sziklás hegy magasodott, annak a tetején pedig egy elhagyatott erődítmény.

– Ne azt bámuld, te oktondi! Ez itt még csak a Gürz Eljász vára! Buda amögött van, de már látszanak a tornyai.

Úgy beszélt az apja, mintha már járt volna erre. Holott Sábán nagyon is tisztában volt vele, hogy mindent, amit erről a lápos, buján zöld vidékről tud, abból a vaskos útleírásból vett, amelyet az isztambuli Nagy Bazár egyik félreeső szegletében vásárolt még indulásuk előtt, ott, ahol egy vézna arab kalmár vaskos köteteket, térképeket és mindenféle más papirosokat kínált. Jókora könyv volt, szépen pingált oldalakkal. Talán nem lett volna haszontalan dolog, ha magukkal hozzák, elvégre olyan ember írta, aki korábban keresztül-kasul bejárta nemcsak a budai vilajetet, hanem a többi tartományt is, és aprólékos műgonddal rögzített mindent, amit látott és tapasztalt. Sábán apja gondolkodott is rajta, hogy beteszi valamelyik utazóládába, végül kiderült, akkora helyet foglalna el, hogy elvenné jó pár másik holmitól, amelyekre viszont nagyobb szükség lenne. Így aztán inkább éjt nappallá téve elolvasta, talán be is magolta valamelyest, és most azt mondja vissza újra meg újra. Pedig Sábán apja, Bali bég a pénzen és a számlakönyveken kívül nemigen szokott mást olvasni.

– Gürz Eljász hajdanában számtalan ellenségünket küldte a másvilágra – magyarázta Sábán apja, noha nem kérdezte senki. – Ez a vár, amely egykor Buda déli kapuit volt hivatott védelmezni, noha ma már nem használják, Isten akaratából még hosszú évszázadokon keresztül viseli az ő nevét.

A társzekér nyikorgó kerekekkel haladt a hegy lába felé. Legalábbis hegynek tűnt a magaslat a korábbi tájhoz képest, ugyanakkor Sábán lent, délen ennél jóval magasabb dombokat is látott. Később, amikor már huzamosabb ideje tartózkodtak Budán, megszokta, hogy az itteniek mindnyájan hegyként emlegetik, nem csupán ezt, de a többi dombot is a környéken. Mi több, ez a sziklás emelkedő a magyarok számára szent hely, ugyanis évszázadokkal ezelőtt egyik főpapjukat (keresztény titulussal szólva: püspököt) szekérre kötve ennek az oldaláról taszították a Dunába a lázongók. Egyszer egy halászember meg is mutatja majd Sábánnak azt a jókora vörös sziklát a Duna szélén, félig a folyóban, félig a parton, amit sem a víz ereje, sem ember elmozdítani nem bírt, és még évszázadok múltán is ott piroslott rajta a szent mártír lemoshatatlan vére.

Sábán megbabonázva fogja nézni a sziklát. A halászember azt is elmondja majd neki, hogy nem messze attól, ott, ahol a felszínen az örvények mutatkoznak, van egy másik szikla is, ám az nem látszik mindig, csupán akkor, amikor alacsony a vízállás. Olyankor kimagasodik a mélyből, a helybéliek pedig borzongva nézik, mert tudják, hogy a püspök évszázadokkal a halála után így figyelmezteti őket a közelgő ínségre.

A püspök – gondolja akkor Sábán – ugyan nem a próféta hitét vallotta, ám a saját hitéért szent meggyőződésében az életét adta. Mindez így önmagában véve is elegendő arra, hogy tiszteljék.

Persze ezt azon a napon, amikor először elhaladt a két szikla közelében, még nem tudta. Az apja nem mondta el – úgy látszik, nem volt benne az útleírásban –, inkább az északon kibontakozó látvánnyal volt elfoglalva.

– Ez hát Buda…

Olyan gyönyörűséggel ejtette ki a szavakat, amihez hasonlót ritkán lehetett hallani tőle.

Valóban megkapó és lélegzetelállító volt. A szent életű püspök mártíromságának helyétől északra egy másik hegy emelkedett. Ez még a másiknál is alacsonyabb volt, és igazából nem is hegynek kellene nevezni, hanem fennsíknak, ahogyan hosszan elterült a Duna mentén, a környező magaslatok között. Ezen a fennsíkon állt a város, amelynek a vastag falak mögül kiemelkedő fényes kupoláin és karcsú tornyain úgy csillogott a hátuk mögül, éppen dél felől, egyébiránt lassacskán az égbolt tetejéről érkező napfény, mintha Buda amolyan varázslatos ékszer lenne. Nem is egyetlen, hanem teljes ékszerhalom.

– Aranyalma…

Sábán ekkor hallotta először ezt a kifejezést, és mindjárt találónak is érezte. Nem volt benne semmi túlzás. Buda olyan csodálatos látványt nyújtott, mint a leggyönyörűbb, legteltebb és legkívánatosabb alma, ez a törökök számára oly kedves gyümölcs, és úgy ragyogott a déli verőfényben, akár a szultán kincsestára a Topkapi Szerájban – amit amúgy Sábánnak szerencséje volt a saját szemével is látni, amikor időnként elkísérhette – úgymond tanulni – apját annak hivatalos ténykedése során. Sábán Buda első megpillantásakor érezte először, hogy talán valamelyest mégiscsak kárpótolva lesznek azért, amiért el kellett hagyniuk Isztambult. A fényességes padisah kitüntetésnek szánta a megbízást, nekik is annak kellett tekinteniük hát, mint ahogy valóban, kétség nem férhetett hozzá, igen nagy megtiszteltetés volt, és még nagyobb kegy, hogy Sábán apját a budai vilajet defterdárának, vagyis adószedőjének nevezte ki. És hát az is igaz – mondogatta nemegyszer Bali bég az indulásuk előtt, amiből Sábán a maga gyermeki eszével is kihallotta a mentegetőző önigazolást –, hogy Istent és a szultánt a birodalom bármely posztján lehet híven és odaadóan szolgálni, mi több, nem csupán lehet, de nekik, gyarló alattvalóknak elemi kötelességük. Nem beszélve arról, hogy amikor a fényességes padisah (áldja Isten az ő nevét!) nehéz munkát ró az emberre, az azt jelenti, hogy megbízik benne, azt pedig végképp nem szabad hagyni, hogy ebben a bizalomban csalatkozzék.

Mindezen túl, a leginkább önmaguk bátorítására szánt szép szavak és bölcs gondolatok dacára nehéz szívvel keltek útra. Mielőtt az útleírást beszerezte volna, Bali bég se tudott sokat Budáról. Azt persze igen, amit mindenki más, hogy a birodalom egyik északi csücskében található, és a hozzá tartozó vilajet nyílhegyként ékelődik a keresztények országai közé. Ebből kifolyólag arrafelé nemcsak békeidőben állandó a háborúskodás, hanem a viszonyok is meglehetősen kuszák. A határok például folyton változnak, így aztán a birtokok ügyeit nehéz naprakészen tartani, ráadásul az a sok különböző nép mind másmilyen módon és másfajta pénzekben számol. De hát – így mondotta ezt a szultán, áldassék az ő neve! – Bali bég nemegyszer bizonyította rátermettségét a matematika és a gazdálkodás tudományában, úgyhogy nincs kétség afelől, hogy amibe elődjeinek beletört a bicskája, azt ő rendbe hozza. Kinek a kezében lennének hát méltóbb helyen a budai vilajet pénzügyei, mint az övében?

Az aggodalom tehát nemcsak a távoli ismeretlennek, hanem a feladatnak is szólt. Az apja nem beszélt erről, de Sábán észrevette, hogy arcán megszaporodtak a ráncok, és az utazást megelőző néhány hétben addigi terebélyes hasa is eltűnt. Kétségkívül vágott az esze, akár a borotva, és sokszor tett már rendbe zavaros pénzügyeket, ami nem csekély hírnevet hozott neki, és a szultán meg annak udvartartása és az állami tisztviselők éppúgy megbíztak benne, mint a galatai muzulmán, görög, zsidó vagy éppenséggel velencei kereskedők. Isztambulból, legalábbis hosszabb időre, eleddig nemigen tette ki ő se a lábát: ha időnként el is szólították az ügyei, akkor se kellett Drinápolynál és Brusszánál sokkal távolabb merészkednie. Puskaport nem szagolt, a háborút legföljebb hírből ismerte. A parancsnak azonban természetesen engedelmeskedni kellett. Így hát Bali bég eladta nem csupán az Aranyszarv-öböl partján magasodó házát (amelynek ablakai a Topkapi Szeráj legbelsőbb kertjére néztek, de ha valaki jobban kihajolt, a Törvényhozó Szulejmán dzsámiját is láthatta), hanem ingóságainak azon részét is, amelyről úgy vélte, hogy abban a távoli tartományban úgyse tud vele mit kezdeni. A többit társzekérre és tevékre tette, majd a fiával, valamint a szultán által melléjük rendelt szpáhikkal egyetemben útra kelt.

Akkor vágtak neki, amikor háború idején a hadak szoktak: a tavasz második felében, ahogy fölszáradt a hó elolvadása után maradó sár. És bár jóval kevesebben voltak, mégsem haladtak sokkal gyorsabban a seregeknél. Útjuk sima volt, veszélyek és különösebb kalandok nélküli. Miért is lett volna másképp? Hiszen csupa olyan területen vágtak át, amely már időtlen idők, nemzedékek sora óta a birodalomhoz tartozott. Már javában benne jártak a nyárban, amikor megérkeztek a temesvári vilajetbe. A kettő közül ez volt az egyik olyan tartomány, amelyet Törvényhozó Szulejmán megszerzett a magyaroktól. Az ő utódai, Istennek legyen hála, újabb vilajeteket alapítottak a keresztények hajdani földjén, ám a legnagyobb és legfontosabb az időben is első budai maradt, amelynek határát Sábánék akkor lépték át, amikor kompra szállva átkeltek a szélesen hömpölygő Dunán. Onnantól fogva csak annak folyását kellett követni, egyébiránt egyenes volt az út.

És most itt álltak Buda, az Aranyalma előtt. Meleg volt, az égbolt közepéből éppen a fejük, na meg a társzekér tetejére tűzött a perzselő nyári nap. A levegő meg sem rezdült, azonban nemcsak a forróság idézte Isztambult és Anatóliát meg Ruméliát, hanem a látvány is. Még a mogorva szpáhik vonásai is enyhülni látszottak. Óhatatlanul visszafogták a lovak és a tevék lépteit, hogy kigyönyörködhessék magukat. Sábán pedig azt érezte, hogy hirtelen csillapodni kezd rajta a szorítás, amely az indulás óta feszítette egész testét, és amelyről nem mert apjának beszámolni. Könnyen lehet – futott át a fején –, hogy minden előzetes kétségük ellenére jó dolguk lesz ezen a valóban meseszép helyen.

*

Elhaladtak a Várhegy déli csücske mellett, majd nyugatra fordultak, és a Mezei kapun keresztül beléptek Budára. Onnan némi kérdezősködés, majd útba igazítás nyomán a város északi fertálya felé tartva végigmentek előbb a Csizmadia soron, azután a Kádi utcán. Itt elhaladtak a kádi háza előtt, amelynek láttán Bali bég kissé izgatott mozdulatokkal a szakállát simogatva megjegyezte, hogy lám, a jelek szerint közel fognak lakni egymáshoz – ami egyáltalán nem baj, sőt kimondottan jónak tekinthető, elvégre amennyiben neki bármiféle intéznivalója volna például a jog tekintetében, akkor egyszerűen átsétál a bíróhoz, és megvitatja vele.

Innentől már valóban nem kellett sokat menni: megérkeztek a budai defterdár házához, amely egyszerre szolgált annak lakó- és munkahelyéül.

Takaros épület volt. Sábánnak első pillantásra megtetszett. Amúgy is, amint beértek Buda falai mögé, hamar oldódott benne a görcs. Látszott, de érezte is, hogy várakozásaival ellentétben kellemesen csalódni fog. Ez nem egy elhanyagolt sárfészek, amilyenekkel az utazásuk során többnyire találkoztak, és amelyekben – hiába tartoztak a fényességes padisah világraszóló birodalmához – jobbára komor képű, rossz külsejű alakok lézengtek, akik a láttukra lesütötték a tekintetüket, és úgy végezték teendőiket, mintha nem is elevenek lennének, hanem halottak, akik gonosz dzsinnek varázslata folytán ebben a világban rekedtek, és most érzés és akarat nélkül tengetik nyomorúságos napjaikat. A hosszú út során Sábán többféle települést és többféle népséget látott, azt azonban csakhamar megállapította, hogy ezek a területek nem tartoznak a birodalom szerencsés fertályai közé. A rögös és kátyúkkal teli utak mentén nem sorakoztak sem olajfák, sem olyan bokrok, amelyek ágairól mézédes gyümölcsök lógnak hívogatóan alá. A lombkoronákban nem énekeltek dús tollazatú, színes madarak, mint ahogy a szegényes házak düledező falai sem voltak színpompásra festve. A vissza-visszatérő háborúskodás, az időről időre föllángoló harcok és a hadak vonulása mindenre rányomta bélyegét. És bár a régi épületeken és városokon látszott, hogy hajdan ez virágzó vidék lehetett, az is nyilvánvalóvá vált, hogy a birodalom intézőinek még rengeteget kell dolgozniuk azért, hogy a megszállt területek ismét régi fényükben csillogjanak. Amihez persze az szükségeltetik, hogy mindenki rendben és becsülettel eleget tegyen a fényességes padisah bölcs intézkedéseinek, illetve sikerüljön minél messzebbre kitolni a birodalom határait azért, hogy ezek a tartományok a háborúskodás terheitől megszabadulva végre békés építkezésbe foghassanak.

Buda első pillantástól fogva más volt. Már messziről nézve is Isztambult idézte elébük, és ahogy a házukat keresve nekivágtak az utcáknak, Sábánnak egyre csak olyan érzései támadtak, mintha a birodalom mesés fővárosában járnának. A társzekér lépésben haladt, újra meg újra megállásra kényszerült, mivel a szűk utcákon mindenütt járókelők nyüzsögtek – sokféle arc, sokféle termet, sokféle bőrszín, sokféle nyelv. Sábán már odahaza is számos különböző emberrel találkozott, hiszen apja hivatalát mindenféle népek képviselői fölkeresték: távoli kereskedőházak ügynökei, akik reá bízták a legkülönfélébb, olykor meglehetősen zavaros pénzügyeik intézését. Budára érve azonban Bali bég is kikerekedett szemmel figyelte a tarkabarka sokaságot, és fülét hegyezve igyekezett a bábeli zűrzavarból elcsípni egy-egy számára is érthető szót. Persze ismerős látvánnyal itt is találkoztak: rögtön kiszúrták a színes ruhába öltözött törököket, valamint a kaftános és pajeszos zsidókat. Ahhoz azonban, hogy meg tudják különböztetni, ki a magyar, ki a rác, a kopt vagy a bosnyák, el kellett telnie némi időnek.

A házak valamelyest mások voltak, mint Isztambulban: mindet kőből építették, és a tetőre nem ólmot, hanem zsindelyt tettek. A régi, még a keresztény időkből származó épületek hatalmas ablakait sűrű ráccsal fedték be vagy egyszerűen befalazták. Az utcákon nemcsak a nyüzsgő tömeg nehezítette a haladást, hanem az árusok végtelen sora is, akik az épületek elé pakoltak ki, és így kínálták portékáikat. Időnként hosszú percekbe telt, mire egyiket-másikat sikerült rávenni arra, hogy rángassa már arrébb a ládáit, hogy a társzekér tovább tudjon menni. Hiába vette elő és mutatta meg Bali bég a szultántól kapott pecsétes papírt, amazok bambán bámultak vissza reá, mintha még sose láttak volna ilyet. Végül a szpáhiknak kellett erélyesen közbeavatkozniuk.

Aztán végre-valahára csak elérték a számukra rendelt épületet. Sábán apjának is azonnal megtetszett: erős falú, szép kivitelű, tágas kőház volt. Mint hamarosan megtudták, korábbi lakói is pénzzel foglalatoskodtak, még azelőtt, hogy Törvényhozó Szulejmán a birodalomhoz csatolta Budát. Az épület abba a mahalléba, azaz kerületbe esett, amely a város északnyugati csücskében terült el, nem messze a Földbástyától, amelyet a helyiek Esztergomi bástyaként is emlegettek. Errefelé már valamelyest szélesebbek voltak az utcák és tágasabb a tér. Ez tette lehetővé azt is, hogy egy korábbi budai pasa közvetlenül a ház elé istállót emelt, amit Sábán különösen bánt, így ugyanis az emeletről sem lehetett túlságosan messzire látni. Holott, ha az az istálló nincsen, akkor keresztül tudott volna pillantani a nyugati várfalakon, és elnézhetett volna a távolba, oda, ahol a környező dombokat (amelyeket a budaiak rendületlenül hegyeknek hívtak) sík vidék váltotta föl.

A házat tehát korábban is pénzemberek használták és birtokolták. Olyan nagy tekintélyűek voltak, hogy az itteniek még évtizedekkel a távozásuk után is emlegették őket. Pedig nem idevalósiak voltak, székhelyük a római császár birodalmába esett, ám a Fuggerek – mert ez volt a nevük – akkora vagyonra és befolyásra tettek szert, hogy egy időben az ő kezükben voltak a keresztény országok financiális ügyei. Ebből kifolyólag olyan nagy volt a hatalmuk, hogy a királyoknak is ők diktáltak. Ezt az épületet Budán egyenesen azért emelték, hogy megbízottjaik révén innét tartsák rajta szemüket és kezüket Magyarországon. Legalábbis így mesélték ezt később Sábánnak, aki a ház emeletén megkapta az apjától azt a takaros, utcára, vagyis hát a katonai lóistállóra néző szobát. Ha a távoli messzeségig nem is látott el az ablakából, mivel az délnyugat felé nézett, legalább a beáramló fényre nem lehetett panasza. A nap a déli óráktól fogva bevilágította és még a naplementében is gyönyörködhetett.

Az apja nem a szomszédos szobát foglalta el. Azt meghagyta úgymond a vendégeknek. Hogy ezek alatt kit értett, soha nem árulta el. A szoba mindvégig üresen maradt. Sábán egy idő után úgy gondolta, az apja abban reménykedett, hogy majd Budán új feleséget szerez az ő elhunyt anyja helyett. Akár többet is. Elvégre kínálatból nem volt hiány. A várfalakon kívül elterülő szegénynegyedek lakóiból bőségesen akadt volna jelentkező, aki örömmel adja oda magát egy magas beosztású állami hivatalnoknak, még akár annak árán is (ami természetesen csak neki magának jelentett volna megfizetendő árat, más szemszögből nézvést üdvözítő dolognak számított), hogy eredeti vallását megtagadva fölveszi a próféta hitét. Vagy ha Bali bég netán nem akart volna ezzel vesződni, a Nagy dzsámi melletti fedett piacon, ahol ruhákat és iparcikkeket árultak, időnként rabszolgákat is lehetett kapni: férfiakat és nőket, igény szerint. Bali bég egyébiránt nem sokkal a megérkezésüket követően vásárolt is, mégpedig egy magas, hallgatag, villogó szemű fiút, akinek fekete volt a bőre, akár a csillagtalan, sötét éjszaka, és valahonnét Afrika középső fertályából származott. Ki tudja, milyen úton-módon került ide, a messzi északra, de ezt nem is tudta volna senkinek elmondani, ugyanis valamikor – föltehetően már a fogságba esése után – kivágták a nyelvét. A kereskedő, akitől Bali bég megvette, azt mondta, hogy a fiú (akit egyébként Abdinak hívtak, legalábbis ezt a nevet adták neki, hogy az eredeti mi volt, az nem derült ki, hiszen a beszéd mellett írni sem tudott) valamelyik szerecsen király rokonságához tartozott, de igen sokat veszített az értékéből akkor, amikor valaki kontár módon kitépte a nyelvét. Hogy ennek mi lehetett az oka, azt a kereskedő nem tudta megmondani. Mindenesetre így már a családjához sem tudták visszajuttatni jó pénzért, elvégre kinek kell egy beszédét vesztett trónörökös?

Bali bég tehát az emelet távolabbra eső szobáját használta fekhelyül, azt, amelynek ablakából – lévén, hogy a ház a környező épületek fölé magasodott – északra, a szomszédos hajdani tanácsházán átnézve a keresztények által használt Mária Magdolna-templomra lehetett látni. De az a helyiség nem csupán hálóhelyként szolgált: Bali bég itt, egykor még a Fuggerek által épített, és a falba rejtett titkos rekeszben őrizte a legfontosabb szerződéseket és a legértékesebb köveket, amelyeket kliensei különféle ügyleteik során zálogként az őrizetére bíztak. Az emeletre még így is jutott egy imaszoba, amelynek gyönyörű, Isztambulból hozott szőnyegje, Istennek hála, sértetlenül vészelte át a hosszú utat. A lenti helyiségeket irodának és konyhának használták, és itt kapott fekhelyet Abdi is, akinek éberségére és hatalmas termetére volt bízva az, hogy elriassza az esetleges hívatlan látogatókat. Ugyanez volt a feladata annak a janicsárnak is, aki a pasa parancsára éjjel-nappal az épület előtt posztolt. Elvégre, bár egy defterdár háza nem volt kincstár, ez nem mindenki számára világos, így aztán akadhattak olyan rosszindulatú személyek, akik szemet vetnek rá. Különben meg – magyarázta egyszer Bali bég a fiának – a papirosok között is vannak olyanok, amelyek már önmagukban jelentős értékkel bírnak.

*

Abból, hogy a város Sábán nem kis örömére bizonyos dolgokban kétségtelenül hasonlított Isztambulhoz, akár arra is lehetett volna következtetni, hogy az életük itt remélhetőleg olyan lesz, mint amilyet a távolban maguk mögött hagytak. Hamarosan kiderült azonban, hogy ez nem teljesen igaz. Kétségtelen, hogy az utcák ugyanolyan nyüzsgők voltak, a minaretek egyenesen az égbe törtek, a dzsámik és a mecsetek aranyozott kupoláin pedig itt is ékesen ficánkolt a napfény. Sőt, még abban is lehetett hasonlóságot fölfedezni, hogy Isztambuléhoz hasonlóan Buda egén is folyton sirályok keringtek és visongtak, azt figyelve, melyik árustól csenhetnek el egy-egy jobb falatot. Igaz, ezek kisebbek voltak az otthoniaknál (Sábán még hosszú évekig a valódi otthonaként gondolt Isztambulra), mint ahogy a tenger illata sem lengte be a város utcáit. S bár mindjárt a Budának otthont adó fennsík lábánál ott hömpölygött a Duna, a túloldalán pedig a szomszédos Pest terpeszkedett, ahová ladikkal és hajóhídon egyaránt át lehetett kelni, amitől megint csak olyan volt, mintha az Aranyszarv-öböl vagy a Boszporusz mentén járna az ember, ámde ez mégis csak a Duna volt, a sáros színű, lomha folyó, nem pedig a Márvány-tenger, amelynek kéklő vizét szelve a birodalom legtávolabbi zugaiból érkeztek Isztambulba a hajók, mesés árukkal megrakodva, és ezek édeskés illata nemcsak a kikötőt lengte be, hanem a város távoli pontjain is érezni lehetett.

Budán az időjárás is sokkal zordabb arcát mutatta az otthoninál. Különösen ősszel és kora tavasszal esett sokszor, olyankor napokig komor, fekete fellegek takarták el a napot, és napközben is félhomályba borultak az utcák, amelyek kövezete az esővíztől percek alatt csúszóssá és nyálkássá változott. A kereskedők és a környező falvakból érkező piacozók ingerült elbeszélése szerint a környék ezekben a hetekben valóságos sártengerré változott. Voltak napok, amikor roppant nehézségeket jelentett mind megközelíteni, mind elhagyni Budát. Télen pedig nem ritkán annyit havazott, hogy hosszú heteken keresztül fehér lepel borította a máskülönben aranyosan csillogó kupolákat. Olyankor viszont a jégtől és a hótorlaszoktól nem lehetett rendesen közlekedni.

Nem mintha ezt amúgy is túlságosan gyakran tették volna. Hamar kiderült, hogy az itteni munka a vártnál jóval több elfoglaltságot hoz Bali bég számára, aki a Budán töltött első idők alatt jószerivel ki se mozdult házának alsó szintjéről. Napjainak zöme szakadatlan munkával telt. Közben rengeteget sóhajtozott, csóválta a fejét, tanácstalanul rángatta szakállának hosszú, egyre inkább őszbe boruló szálait, vagy éppenséggel, ha túlságosan indulatba jött, elődjeit szidta azért a fejetlenségért és összevisszaságért, amelyet tőlük trehányságuk és nemtörődömségük, valamint hozzá nem értésük révén megörökölt. Hosszú időbe telt, mire ki bírta bogozni a rettenetesen összekuszálódott szálakat, és rendet tudott teremteni a reá hagyományozott pénzügyi és birtoklevelek között. Ezen hónapok, majd esztendők alatt folyton a lenti, egyébként meglehetősen sötét szobában görnyedezett a Fuggerektől itt maradt írópulpitus mögött, és az olajmécses pislákoló lángja mögött silabizálta az iratokat. Sábán nem is értette, hogy miért pont ezt, a fénytől majdnem teljesen elzárt helyiséget használja a munka helyének: nyilván azért, mert elődei itt tartották az összes papirost, és egyszerűbb volt itt átnézni azokat, mint mindet fölvinni az emeletre, azt kockáztatva, hogy még inkább összekeverednek. Mindazonáltal a félhomály mintha még inkább megelőlegezte volna a hibázás lehetőségét. Bali bég viszont munkájában mindig is gondosnak és körültekintőnek bizonyult, ami meglehetős lassúsággal és körülményességgel járt. Bár gyakran mondogatta, hogy a számolásban nem szabad kapkodni, Sábán néha idegőrlően hosszúnak érezte azt az időt, amelyet apja a munkájával töltött. Nem beszélve arról, hogy a sötét szobában töltött évek alatt egészen megöregedett: haja és szakálla immáron teljesen fehérbe borult, a bőre megráncosodott, végtagjai elvékonyodtak, járása lassúvá, nehézkessé vált. Időnként rossz volt nézni, ahogy a dolgát félretéve fölvonszolja magát az emeleti szobába, hogy elvégezze a kötelezően előírt napi imát.

Így aztán éveken keresztül nem mozdultak ki Budáról. Ez persze egyfelől örömre adott okot, hiszen azt jelentette, hogy miközben más tisztviselők jöttek és mentek, addig Bali bég munkájával a szultán elégedett, és esze ágában sincs őt a helyéről elmozdítani. Másrészt pedig azt is jelentette, hogy eszerint a birodalom többi tartományában jól mennek a dolgok, vagy legalábbis jobban, mint a budaiban, ahol Bali bég munkájára égetően nagy szükség mutatkozott. Ennek megfelelően csak időnként, és akkor is legföljebb rövidebb utak erejéig tette ki a lábát a városból, megszemlélni egy-egy közeli földet, falut és birtokot, nemcsak azokat, amelyeket fizetségül kapott, hanem azokat is, amelyeknek az iratok nyomán kuszának bizonyultak a birtokviszonyai. Pedig Sábán szívesen utazgatott volna, akár messzebbre is, megnézte volna a vilajet más városait, különösen Pécset, amelynek gyönyörűségét még itt, a tartomány székhelyén is emlegették. Az apja azonban elvárta és megkövetelte tőle, hogy folyton a sarkában legyen a dolga során. Gyakran hangoztatott terve volt, hogy fiát arra a pályára adja, amelyet ő is bejárt, és abban reménykedett, hogy Sábán egyszer valamiként – természetesen a fényességes padisah kegyelméből – a hivatalát is örökölni fogja. Ha amaz a feladatként kirótt számolás során hibát vétett, Bali bég hangosan morgott és sápítozott, mert a fia a jelek szerint nem az ő gyakorlatias gondosságát örökölte, hanem anyja álmodozó hajlamát – ami pedig lehet, hogy bizonyos ideig és mértékben némi szépséget kínál, az életre viszont nemcsak nem készít fel, hanem egyenesen távol tart a valóságtól, és megnehezíti a hétköznapok könyörtelen tényei közötti eligazodást.

*

Ahogy teltek az évek, Sábán egyre nehezebben bírta előcsalogatni emlékezete rejtekéből anyja vonásait, Budán meg már végképp nem volt képes felidézni. Ha behunyta a szemét, látta maga előtt sudár, szálfaegyenes alakját, még a mozgását és a járását is föl bírta eleveníteni, ám az arcát egyre kevésbé. A hangjára sem emlékezett. Azt tudta, hogy szokatlanul magas asszony volt: termetével nemegyszer a férfiak fölé emelkedett, akikben éppen ezért gyakorta meghökkenést, sőt riadalmat keltett, amit csúfolkodó és tiszteletlen megjegyzésekkel igyekeztek palástolni. Bali bég, hogy az ebből adódó összezördüléseket elkerülje, azon igyekezett, hogy a felesége minél kevesebbet mutatkozzék az utcán. Amúgy sem volt ilyesmire szükség: a piacolást és az egyéb beszerzéseket elvégezték a szolgák – akkor még több is volt belőlük, a budainál nagyobb háztartást vezettek –, amikor meg a dzsámiba mentek, soha nem a fő úton haladtak, a tömeggel együtt, hanem mellékutcákon, mintha rosszban sántikálnának.

Ha Sábánnak élesebb lett volna az emlékezete, kristálytisztán fölidézhette volna, hogy anyjának hosszú, egyenes szálú, fekete haja volt, és markáns, erőteljes vonásai, valamint mély hangja, amilyen időnként úgy búgott, akár egy távoli hajó kürtje a Márvány-tengeren. Később, amikor már megvolt a kellő esze ahhoz, hogy az ilyesmit fölfogja, az apja elmesélte neki, hogy anyja a birodalomtól északra eső, a fényességes padisahhoz hű országban született, amelyet Sábán szülőjéhez hasonlóan magas termetű, erőteljes testalkatú emberek lakják. Ráadásul abból a családból származott, amelynek tagjai – amikor épp nem hányták emiatt kardélre egymást, és persze amikor a szultán erre engedélyt adott – a tartomány trónusán ültek. Ioana (mert ez volt Sábán anyjának neve) ajándékként került Isztambulba akkoriban, amikor ez a vazallus ország átmenetileg nem akarta magát a szultán alattvalójának elismerni, ezért a fényességes padisah kénytelen volt megbüntetni. Sábán anyja az ottaniak kiengesztelő felajánlásának része volt, kicsiny korától a szultán udvarában nevelkedett, majd őfelsége nagy kegyesen Bali bégnek ajándékozta tovább.

Ahogy nem tudta maga elé varázsolni az anyja vonásait és hangját, úgy Sábán az évek múlásával a dzsinneket sem látta viszont többé, akikkel pedig – erre biztosan emlékezett – gyermekéveiben gyakorta találkozott. Jószerivel mindjárt a kezdetektől fogva a szellemlényekkel együtt ismerte meg a világot, és nagyon csodálkozott, amikor rá kellett döbbennie, hogy azok nincsenek ott mindenki szeme előtt. Holott ő tisztán látta őket mindenütt: odakint az utcán, ahogy az emberek között jártak-keltek anélkül, hogy azok tudomást vennének róluk; a házban, ahol velük együtt egy egész dzsinncsalád is lakott, és ugyanúgy élték az életüket, ahogyan ők; valamint a hálószobájában, szinte még csecsemőként, amikor anyja a bölcsőjét ringatta, és közben egy messzi földről származó dalt dúdolt, Sábán pedig az anyja válla fölött bámulta a mögötte sorakozó különös lényeket.

– Tudom, hogy látod őket, Sábán – mondta neki ilyenkor az anyja. – Egykor én is láttam. Ma már nem, de érzem, hogy itt vannak. Nem kell félned tőlük. Legalábbis nem mindegyiktől. Ők is a világ részei, noha más módon, mint mi.

Ioana nemcsak magas, de erős asszony is volt, akiről délceg termete és nyugodt, soha föl nem emelt hangja miatt azt lehetett gondolni, hogy semmiféle baj nem érheti soha. Mégis egy nap hirtelen ágynak esett, és többé nem is kelt föl. Bali bég javasembereket és orvosokat hívott, ám azok csak a fejüket csóválták, amint az asszonyt meglátták. Ugyanígy tett a Topkapi Szeráj nagy hírű arab doktora is, aki a szultán parancsára kereste föl házukat, ám amint megpillantotta a beteget, fejét lehajtva, ismeretlen szavakat mormogva sietve távozott. Ioana döbbenetes gyorsasággal kezdett zsugorodni. Bőre megsápadt, haja kifakult, tekintetéből elveszett a csillogás. Napról napra, óráról órára látható módon fogyott el belőle az erő. Étvágytalan lett, hiába tukmálták belé az ételt és italt az orvosok és Bali bég, nem fogadott el semmit. Életének utolsó néhány napja mozdulatlanságban telt el, feküdt a behajtott spaletták mögött, tekintetét a plafonra szegezte, és zihálva, időnként furcsa, mélyről jövő mormogások kíséretében kapkodta a levegőt.

Bár nem engedték, sőt az apja egyenesen arra utasította, hogy tartsa távol magát tőle, Sábán néha a szolgák éberségét kijátszva mégis belopózott a szobába, amelynek levegője a betegség orrfacsaró bűzével volt tele, és olyan sötétség honolt benne, hogy Sábán nem látott semmit, csupán az anyja szemét, amely úgy izzott, akár a kihunyni készülő parázs. A fiút megbabonázta ez a tekintet: teljesen más volt, mint korábban. Régebben feketén csillogott, de nem bántó, hanem puha, bársonyos, védelmet nyújtó feketeség volt ez – most viszont riasztóan vörös. Akárhányszor látta, mindig félelmet keltett benne, mégse bírta elfordítani a fejét, egyre csak ezt a vöröslő, furcsa szempárt bámulta, és közben olyan érzése támadt, mintha az, aki az ágyban fekszik, és a kinti forróság meg a reá dobált takarók ellenére is reszket, nem is az anyja, hanem valamilyen távoli, ismeretlen világból származó lény.

Egyszer sikerült néhány tiszta pillanatot elkapnia. A vörös izzás akkor hirtelen kihunyt, és az anyja nem a mennyezetet, hanem őt, a fiát nézte.

– Sábán – ahogy Ioana váratlanul megszólította, a fiú összerezzent, mint akit rajtakapnak valamin –, kerüld el ezt a szobát. Nem akarom, hogy a sztrigoj, aki éjjelente idejár, találkozzon veled, és végül neked is azt a sorsot szánja, amit nekem. Kérlek, tartsd magad minél távolabb tőlem. Nekem már úgyis végem. Te viszont jegyezd meg jól, fiam, hogy amint az írva van, a menny és a pokol létezik, és nagyon szívósnak kell lennünk, állhatatosan követnünk kell Isten szavait ahhoz, hogy ne térítsenek le az utunkról a gonosz erők.

Olyan keményen és határozottan mondta ezt az anyja, hogy Sábán önkéntelenül is hátrébb lépett. Nem nagyon értette, miről beszél, de ez a néhány mondat olyan mélyen vésődött be az agyába, hogy évekkel később is szóról szóra föl tudta idézni. Így aztán azon a végtelenbe nyúló, budai téli estén, amikor az apjával olyan dolgokról esett szó közöttük, amelyekről se azelőtt, se később soha, Sábán föltette a kérdést Bali bégnek: tudja-e, mi az a sztrigoj, és voltaképpen miféle betegség sorvasztotta el az addig oly erős és megrendíthetetlennek tűnő anyját, aki akár a rajta kuncogó és a reá ujjal mutogató férfiakkal is elbírt volna.

– Sztrigoj – ismételte meg a szót félhangosan az apja, mintha talán félne, és mielőtt válaszolt volna, hosszú pillanatokon keresztül a szakállát simogatta. Látszott rajta, hogy erősen gondolkodik, mintha ügyelni akarna arra, hogy mit és miként mondhat el. Közben kopasz fején egyre csak játszottak a falon függő olajmécsesek fényei, és az apja háta mögött táncot járó árnyak láttán Sábán akár azt is hihette volna, hogy ismét megjelentek gyermekkorának dzsinnjei. – A különböző népek különféle módokon hiszik Istent – folytatta végül Bali bég, már erőteljesebb hangon, ám tekintetét nem a fiára, hanem valahová mögé, a távolba szegezte. – Ki-kinek a vélekedése, hagyománya és elképzelése szerint. Ezek a módok olykor hamisak, máskor meg szembeszállnak, nemegyszer ellenségei egymásnak. Abban azonban valamennyi egyetért, hogy azon a világon túl, amelyben élünk, mozgunk és nap mint nap megtapasztalunk, létezik egy másik is, amely számunkra elképzelhetetlen és fölfoghatatlan teremtményekkel van teli. A mi tudósaink szerint ezeket a teremtményeket ugyanúgy Isten hozta létre, mégpedig tűzből, amelynek nem volt füstje, hasonlatosan ahhoz, ahogy bennünket, embereket formált meg agyagból. Vannak azonban népek, amelyek úgy tartják, hogy ezek a lények Isten ellenségei, és az ő országuk örök harcban áll Isten országával. Anyád egy olyan népből származott, amely ugyancsak ebben hitt. Az ő szülőföldjén ezeket a lényeket sztrigojnak nevezik, és anyádnak az volt a meggyőződése, hogy a betegségét, amely végül a halálához vezetett, egy ilyen lény okozta. Tudod, fiam, sokan úgy tartják, hogy minden embernek van egy saját, személyes és láthatatlan dzsinnje, aki árnyékként követi a lépéseit. A sztrigoj anyád népének vélekedése szerint egy különösen gonosz dzsinn, aki a szó szoros értelmében kiszívja az életet az emberekből. Anyád léptei nyomába pedig egy ilyen lény szegődött.

Sábán megborzongott. Odakünn napok óta esett az eső, hol gyöngébben, cseperészve, esetleg szitálva, hol erősebben, szakadatlan zápor formájában. Most épp megint hangosan kopogott az utca kövén, ráadásul föltámadt a szél, rázta az ablakot, és a házba is beférkőzve úgy süvített keresztül az ajtó résein, akár a túlvilágból érkezett jeges fuvallat.

– Te is úgy gondolod, hogy egy ilyen sztrigoj vette el anyám életét? – kérdezte Sábán, nagyon ügyelve arra, hogy ne remegjen meg közben a hangja.

– Ahogy az imént mondtam, fiam, létezik egy számunkra ismeretlen világ, telis-tele olyan lényekkel, akiket mi nem érzékelünk, ők azonban látnak bennünket, és amennyiben nem vagyunk elég erősek, kényük-kedvük szerint azt tesznek velünk, amit csak akarnak. A dzsinnek között akad gonosz és jó is egyaránt Azt is mondják róluk, hogy némelyik képes piócaként rátapadni az emberre, és kiszívja minden erejét. Miután a szultán udvarába került, anyád még gyermekként fölvette az igaz hitet, ám ez nem jelenti azt, hogy a lelke kellőképpen megerősödött ahhoz, hogy képes legyen ellenállni egy gonosz dzsinn, vagy ahogy ő mondta, egy sztrigoj támadásának.

– Te láttad azt a dzsinnt?

– Nem láttam – Bali bég hangja egyszeriben ingerültté vált. – Ezek a lények nem fedik föl magukat mindenki előtt. De nem is kívántam látni. Az ember tartsa magát tőlük minél messzebb, és maradjon abban a világban, ahová tartozik. Ezt jól vésd az eszedbe, Sábán! Ezért is parancsoltam meg neked annak idején, hogy miután anyád megbetegedett, ne lépd át annak a szobának a küszöbét. Nem hallgattál rám, és hálásnak kell lennünk Istennek azért, amiért nem lett belőle nagyobb baj. De elég legyen ebből. Épp eleget fecsegtünk ezekről az ügyekről. Nekünk az a dolgunk, hogy kövessük Isten utasításait, egyébiránt pedig végezzük azt a feladatot, amelyet ránk róttak. És most, hogy megtisztuljon a fejünk a nehéz gondolatoktól, menjünk imádkozni.

*

Buda – állapította meg magában nemegyszer Sábán – abban is hasonlított Isztambulhoz, hogy se szeri, se száma nem volt itt a dzsámiknak, mecseteknek, imaházaknak. A járókelő lépten-nyomon ezekbe botolhatott. Egyfelől minden pasa szükségét érezte, hogy többnyire rövid idejű ténykedése alatt (természetesen a szultán engedélyével) dzsámit vagy legalább mecsetet emeljen. Mivel egy-két kivételtől eltekintve meglehetős sűrűséggel váltogatták egymást, ezen építmények többsége végül félkész maradt, hogy aztán szégyenszemre, világ csúfjára, varjak és denevérek otthonaként, tető és ablakok nélküli torzóként állítson emléket a hivatali pályáját idő előtt befejezni kényszerülő megrendelőjének. Másfelől azonban rajtuk kívül más állami tisztségviselők is meglehetős lendülettel fogtak bele a mecsetek építésébe. Ennek az volt az oka – magyarázta a fiának Bali bég –, hogy többségük renegát volt, azaz csak nemrég tértek át az igaz hitre, ebből kifolyólag erőnek erejével igyekeztek bizonyítani ország-világ előtt a próféta és a szultán iránti állhatatos hűségüket.

Jócskán akadt dzsámi a Fugger-ház közelében, és nemcsak a város falain belül, hanem azokon kívül, a fennsík tövében északi és nyugati irányban sorakozó apró házak között is. Volt köztük kisebb és nagyobb egyaránt. Ők – apa és fia – mégis a legnagyobba jártak, amit többféleképpen emlegettek: részint a mérete miatt Nagy dzsáminak, vagy mert ez volt az első ilyen Budán, Öreg dzsáminak; Bali bég viszont a többi tisztségviselővel egyetemben időnként Szulejmán dzsáminak hívta, a Törvényhozó nyomán, aki a várost a birodalom részévé tette.

Fenséges, impozáns épület volt, és annak ellenére is tisztelettel csodálták a falait és oszlopait, hogy még a gyaurok építették. Korábban a németek használták, akik rögtön azután, hogy Törvényhozó Szulejmán elfoglalta a várost, nagy sietve elhagyták Budát, és azóta itt írmagjuk se maradt, egy se merte idetolni a képét még kereskedőként sem. Mivel Buda magyar lakossága amúgy is a város északnyugati csücskében, a Fugger-háztól nem messze eső Mária Magdolna-templomba járt, nem jelentett számukra különösebben nagy veszteséget, hogy a korábban Boldogasszony-, illetve egyik hajdani, dicső királyuk nyomán Mátyás-templomként is emlegetett székesegyházat a város új urai elbitorolták.

Természetesen ez – mármint a birtokba vétel – abban az esetben is megtörtént volna, ha a magyarok netán kifejezték volna nemtetszésüket és ellenkezésüket. Ám nem fejezték ki. Mindennél jobban örültek annak, hogy megszabadultak a németektől. Ráadásul a saját templomuk – ezt Sábán tapasztalatai is megerősítették – méreteiben megközelítette, szépségében pedig bőven elérte amazét. Amúgy meg hiába mondták magukat kereszténynek, a magyarok között voltak olyanok, akik a kereszténység más irányzatát vallották magukénak, mint a németek, és még örvendeztek is azon, hogy a Boldogasszony-templomból kihordták a cirádás gyertyatartókat – ezek némelyikét a szultán, amikor hazaindult Budáról, magával vitte, és az Aja Szófiában helyezték el –, kiszórták az oltárdíszeket, a szenteket ábrázoló képeket pedig lemeszelték. A szobrokat is összetörték, egy kivétellel. Annak is éppen készültek nekiesni, hogy összezúzzák, amikor a szultán, aki pont arra járt, hogy megszemlélje az átalakítási munkálatokat, megálljt parancsolt. A szobor ugyanis, amelynek alakjában egyesek egy György nevű keresztény szentet véltek fölismerni, mint kiderült, nem őt, hanem a legendás harcost, Gürz Eljászt ábrázolta. Így aztán a padisah parancsára átvitték a magyar királyok hajdani palotájába.

Törvényhozó a Buda elfoglalását követő első pénteken lépte át a frissen átalakított dzsámi kapuját. Az addig eltelt néhány napban a hívei nagy munkát végeztek. A berendezési tárgyaitól megfosztott templom falait belülről lemeszelték, még a vaskos tartóoszlopok legtetejére is fölmásztak, és azokról kinyújtózkodva fehérre festették az egyébként elképesztő magasságban lévő mennyezetet. Mindezeken fölül arra is maradt idejük és erejük, hogy az immáron hófehér falakra körkörösen virágmintákat és geometriai formákat, illetve mindenki számára jól látható idézeteket pingáljanak a Koránból. Hasonlóan az Aja Szófiához, a dzsámi mennyezetéről kör alakú táblákat lógattak alá, azokra pedig Isten, Mohamed próféta, továbbá a négy kalifa: Abubekir, Omar, Oszmán és Ali nevét írták. Arra a falra pedig, ahol a hagyományok szerint egy ugyancsak Korán-idézetet tartalmazó tábla, a mihrab jelezte a keleti irányt, egy ügyes kezű és sebesen dolgozó művész csodálatos látképet festett arról a mekkai mecsetről, amelynek szentélyében, a Kábában a szent fekete követ őrizték.

A szószéket is lebontották, mivel annak karfája és lépcsősora ugyancsak szentek faragott képmásaival volt tele, helyette az egyik oszlop köré emeltek csigalépcsőt, és annak tetejére helyeztek el egy új szószéket. A karzatot meghagyták, hogy a fényességes padisah, majd később a pasa, illetve más vezető tisztségviselők azt foglalhassák el istentisztelet idején. (Mint budai defterdárnak, Bali bégnek és a fiának is kijárt a jog, hogy a karzaton ülve vegyenek részt a szertartáson.) A padlót mindenütt szőnyeggel borították. A szorgosan dolgozó építőmunkásoknak arra is maradt erejük, hogy kívülről a templom falaira hágjanak, onnan továbbmásszanak a tetőre, és a toronyról eltávolítsák a keresztet, a helyébe pedig két, a hegyével fölfelé álló, aranyból készült félholdat szereljenek.

A szultán – mesélte Sábánnak lelkesen és nagy átéléssel az apja, aki föltehetően részint a még odahaza olvasott útleírásból, részint az itt élő idősebbek elbeszéléseiből ismerhette a történteket – nagy megelégedéssel fogadta a látottakat. Az első alkalom ünnepélyességét, amikor is először imádták Istent az igaz hit szerint eme falak között, pusztán az rontotta valamelyest, hogy az egyik idős dervis – aki az egyik rend tagjaként messze földről, Anatóliából érkezett ebbe a távoli tartományba, és hajlott kora ellenére mezítláb és gyalog tette meg az utat – a szertartás alatt rosszul lett, és hiába vitték ki a még mindig erős szeptemberi napfényre, perceken belül meghalt. Amikor a Törvényhozó értesült a tragédiáról, úgy rendelkezett, hogy a dervis holttestét a Budától északra eső legközelebbi dombon temessék el, természetesen úgy, hogy arca kelet felé essen. Hajdani rendtársai szorgosan látogatták a sírt, és később egyre többen és többfelé kezdték azt beszélni, hogy ott csodás dolgok történnek: sánták, bénák, siketek és vakok szabadulnak meg fogyatékosságuktól, a föld alól pedig, ahol a dervis porhüvelye nyugodott, időnként olyan erőteljes rózsaillat szállt fel, amihez hasonlót a hit tudósai szerint a mennyországban lehet csak tapasztalni. Mindezeknek a csodáknak messze földön hírük ment, olyannyira, hogy hamarosan a birodalom távoli pontjairól is érkeztek zarándokok a dombra, amelyet akkoriban a sírból immáron folyamatosan áradó rózsaillat nyomán Rózsadombként kezdtek emlegetni. Először annak a rendnek a tagjai jöttek, amelybe ez a dervis is tartozott. Később mások is, más rendekből, olyanokból, amelyek nagyobbak, gazdagabbak és híresebbek voltak annál, mégis tisztelet támadt bennük az elhunyt iránt – na és persze a csodák is vonzották a látogatókat, akik száma egyre csak nőtt. Már nem csupán dervisek és papok – azaz dervisek és imámok – jöttek, hanem világi zarándokok is. Némelyik a gyógyulás reményében érkezett, és amikor annak is híre kelt, hogy a dervis sírjánál azok a janicsárok, akik a keresztényekkel való harcokban súlyos sebeket szereztek, visszanyerték testük épségét, már nem csupán utólag jöttek a katonák, hanem az ütközetek előtt is. Néha egy-egy kisebb sereg tagjai álltak sorba a domb oldalában, hogy mielőtt a parancs hadrendbe szólítja őket, leborulhassanak arra a földre, amelynek mélyén a dervis aludta örök álmát, és magukba szívhassák a mennyei rózsaillatot, miközben buzgón fohászkodnak Istenhez, hogy az ne csupán megvédelmezze őket, hanem sokszorozza is meg kardjuk erejét, hogy minél többet a túlvilágra küldhessenek a próféta és a szultán ellenségei közül.

Az évek múlásával a dervis rendjének tagjai egyre több időt töltöttek a Rózsadombon. Erre már amiatt is szükség volt, hogy eligazíthassák a zarándokokat: megmutathassák nekik a sírt, beszélhessenek neki hajdani rendtársuk életéről – amely, mint utólag kiderült, már akkor is csodákban bővelkedett, nem csupán a halála után –, és megmutathassák nekik, hogy miként kell ott imádkozniuk és kérniük Isten segítségét. A zarándokok ezenfelül ellátásra, élelemre és fekhelyre is szorultak, hiszen sok volt köztük a béna vagy egyéb módon tehetetlen ember. Úgyhogy a rend kiköltözött a dombra. Végül az egyik pasa úgy döntött, hogy akként teljesíti a hit által előírt adományozói és jótékonykodási kötelességét, hogy a sír fölé díszes türbét emeltet, melléje pedig egy tekkét, azaz rendházat, ahol a dervisek onnantól fogva élhettek és fogadhatták a zarándokokat.

A dervisnek egy idő után el is felejtették az eredeti nevét, helyette a környéket rendületlenül elborító átható rózsaillat nyomán mindenki a Rózsák Atyjaként, azaz Gül Babaként emlegette. A rend tagjai ennek nyomán rózsát tűztek a ruhájukra, hogy amikor a dombról leereszkedve bementek Budára, mondjuk, piacolni, olyankor is föl tudják őket ismerni, és az újonnan érkezett zarándokok azonmód csatlakozhassanak hozzájuk.

Sábán és az apja is az ő kalauzolásuk nyomán jutott föl először a szent helyre. Nem mintha maguktól nem találtak volna oda, ám így volt a legegyszerűbb. A fedett piacnál találkoztak velük, a belvárosban, Musztafa pasa dzsámija előtt, ahova együtt mentek be, hogy arccal a szőnyegre borulva elmormolják az előírt napi öt ima egyikét. Utána elindultak a janicsár aga házát is magába foglaló utcán keresztül a Bécsi kapu felé, amelynek hatalmas boltíve alatt a csodás harcos, Gürz Eljász fegyvereit és csontjainak egy-egy darabját őrizték. Innentől lefelé vezetett az út a fennsík lábához, ahol ismételten kelet felé, a Duna irányába fordultak, ám nem mentek el a folyóig, hanem nekivágtak a dombnak, ahol az árnyas és dús fák lombjai közül messzire kiviláglott a tekke és a türbe aranyosan csillogó kupolája.

– Érzed? – kérdezte az apja, miután föltápászkodtak a sír mellől. Ez volt az első alkalom, hogy bármelyikük is megszólalt azóta, hogy kiléptek a város kapuján.

– Érzem – válaszolta Sábán, holott nem igazán volt tisztában azzal, hogy az apja kérdése mire vonatkozik, mit is kellene éreznie: rózsaillatot vagy szent áhítatot. Valamit mindkettőből érzett, noha azt nem bírta eldönteni, hogy az illat valóban a lábuk előtt heverő sírból jön-e, vagy a türbét és környékét késő tavasszal elborító virágoktól származik. Az kétségtelen volt, hogy a hely földöntúli nyugalmat árasztott. Alig pár lépésnyire esett a várostól, ám itt híre-hamva sem volt a benti nyüzsgésnek, zajnak, lökdösődésnek. Csend volt, mélységes csend. Még a madarak sem csicseregtek odakünn az ágakon, szél se rezdült, és Sábán azt érezte, hogy percről percre, pillanatról pillanatra egyre mélyebben süpped bele egy csodálatosan mély és nyugodt állapotba, amelyhez hasonlót azelőtt soha és sehol, még a dzsámikban, az ima és istentisztelet alatt sem tapasztalt.

Álltak a sírnál, a szűk, egyszerre alig pár embert befogadni képes türbében, nézték a rózsákkal és Korán-idézetekkel borított falakat. A város közel volt hozzájuk, most mégis elképesztően távolinak tűnt mind Buda, mind az a sok minden, amit megjelenített és megtestesített. És Sábánnak egyszerre megint az jutott eszébe, amiről az anyja és az apja egyaránt beszéltek: két világ létezik, az egyik, amelyikben ők tengetik nap mint nap nyomorúságos létüket, a másik pedig e mögött húzódik, és csak a kivételes pillanatokban fedi fel előttük magát.

– Amíg idejárhatunk imádkozni, és amíg itt érezni lehet a rózsák illatát, addig senki nem veheti el tőlünk Budát – jelentette ki Bali bég, és a hangjában egyszerre csengett áhítat és elszánt lelkesedés. Sábán még soha nem hallotta ilyennek.

Víziváros

Az emeleti szobából a tornyon túl egyenesen a folyóra lehetett látni. Ha Lina az aranyfényben játszó, kis kupola mellett kipillantott az ablakon, nap- és évszaktól függően a különféle színekben pompázó Dunát csodálhatta. Leggyakrabban persze ugyanazt a meghatározhatatlan árnyalatot vette föl a víz, amilyen a Budáról kivezető út pora is volt, azon belül időnként szürkébbnek, máskor barnábbnak tűnt. A legszebb látványt kétségkívül reggelenként nyújtotta, amikor a túloldalon fölkelt a nap, és sugarai ezüstösen csillogóvá festették a folyót, hogy aztán esténként a város mögött lebukva ugyanez megtörténjen még egyszer, csak éppen ezüst helyett vörös színben. Nyaranta, forró napokon besárgult a víz, és fölötte pára ült. Télen befagyott, többnyire olyan keményre, hogy szekérrel is át lehetett rajta kelni. De bármely arcát is mutatta a folyó, mindig ugyanaz a nyugalom áradt belőle – se szél, se eső nem bírta fölkorbácsolni, és ha időnként fodrozódott is a felszíne, a hullámok lomhán mozogtak, akár a teve, amelyet a hajcsárja fektéből igyekszik menetre ösztökélni. Olyan békés volt a Duna, mintha a világban sehol nem folyna harc, küzdelem és pusztulás: ez a lassú, nyugodt és méltóságteljes folyó időtlen idők óta járta útját, és medrét csak a lehető legritkábban hagyta el – akkor se nyugat felé, ahol Budát megvédte a meredek partszakasz és a sziklák, hanem keletnek, a róna irányába, amerre szabadon vezetett az út.

Ha tehette volna, bizonyos napokon Lina csak a folyót bámulta volna naphosszat, hol a partról, hol az emeleti szobából, ahol a testvéreivel együtt aludt. De ezt soha nem tehette, mert a vajda gyerekeinek ugyanúgy ki kellett venniük a részüket a munkából, mint mindenki másnak. Mire pirkadt, ők már talpon voltak, sürögtek-forogtak, vették sorra a napi tennivalókat. Ha esténként Linának netán eszébe jutott volna számba venni, hogy mit cselekedett aznap, nem tudott volna egyetlen, állandó tevékenységet sem fölidézni, csak azt, hogy egész nap meg se állt a keze meg a lába. Óráról órára változtak a feladatok, nem volt olyan hely vagy munka, amely mellett akár kötelességből, akár önszántából leragadhatott volna. Hol vizet hordott, hol a tűzön fortyogó ételt kavargatta, hol a kenyérhez való tésztát gyúrta, hol az elszakadt ruhákat foltozgatta, hol a lovak lecsutakolásában segédkezett, hol az elkopott, leesett, eltört patkókat gyűjtötte halomba, de az is megtörtént, hogy rábízták a műhely fújtatójának kezelését.

A vajda háza körül mindig nagy volt a nyüzsgés. Ez volt a legnagyobb épület, nemcsak a környéken, ebben a mahalléban, hanem a városfalakon kívül és belül eső összes házak közül is. Bár a Duna mentén elnyúló fennsík nemcsak hosszú, de széles is volt, Buda már a magyar királyok alatt elkezdte kinőni önmagát, és lakossága a fennsíkon kívül is terjeszkedni kezdett. Ami persze nem volt veszélyek nélküli, hiszen ha jött az ellenség, elsőként mindig a fennsíkot övező falakon túli városrészeket gyújtották föl. A fennsík – amelyet az itteniek Várhegynek hívtak – és a Duna közötti terület ráadásul a folyó irányából is védtelen volt: ostrom idején a naszádokról kilőtt bombák és ágyúgolyók a távolabb eső, és amúgy is falakkal és bástyákkal többszörösen megerősített belső mahallékban nem tettek kárt, ellenben a lenti, Vízivárosként is emlegetett részben jókora galibát okoztak. Nem beszélve az ellenséges katonákról, akik rövid tusa után megszállták ezt a negyedet, az épületeket kifosztották és fölgyújtották, az asszonyokat meggyalázták, a férfiakat kardélre hányták, aki pedig netán még megmaradt, azt rabláncra fűzve elhajtották – miközben a szépséges Aranyalma, a száztornyú Buda védelmére rendelt sereg az egészet ölbe tett kézzel szemlélte a mellvédek mögül, tudván, hogy a Víziváros újra meg újra elpusztul, de rövid időn belül fölépül megint.

Tettek azért erőfeszítéseket ennek a területnek a megvédésére is. Az egyik pasa például falat húzatott a Víziváros északi és déli határaira. Különösen a déli részt védték jobban, ahonnan a Pestre vezető alkalmi hajóhíd is indult, meg hát ott volt az ugyancsak a magyar királyok idejéből megmaradt vízvezetékrendszer, amely Budának a fennsíkon fekvő részét látta el a Duna vizével. Ám ezek a külső falak hevenyészett tákolmányok voltak, és legföljebb ideig-óráig tarthatták vissza az ellenséget, amely ha a szárazföld felől támadott, kénytelen volt a betörés előtt kicsit ágyúzni. A folyó irányából továbbra sem volt semmiféle védmű, a fennsíkot körbeölelő falak bástyáiról kilőtt ágyúgolyók többsége pedig inkább elrettentésként szolgált, és a támadó naszádokat elkerülve a Dunában kötött ki. De az is megesett, hogy a lövedékek pont a Víziváros fölött csaptak össze a szemből kilőtt bombákkal, félelmetes tűz- és törmelékesőt zúdítva a szűk utcákra.

Mindezt az idősebbek elbeszéléseiből ismerhette Lina, azokéból, akik beszívták már a fölrobbant puskapor szagát, hallották a lövedékek sikoltozását, és látták az ágyúcsövekből fölvillanó torkolattüzeket. De ezek az idők, Istennek hála, már a régmúlté. Buda környékén emberöltők óta béke honol. Távolabb, északabbra, ahol a folyton változó határvonal húzódik, még akadnak villongások, összecsapások, ám ide, a városba azoknak legföljebb a hírük jut el. Meg hát különféle kéretlen jelek formájában megmutatkoznak bizonyos történések – leginkább úgy, hogy a janicsárok meg a szpáhik a vajda házába hozzák a harcok során behorpadt páncélokat és sisakokat, valamint az elgörbült kardokat javítani. Ők mesélnek kérés nélkül is arról, hogy milyen az, amikor verejtékben és vérben feszül egymásnak ember és állat, miként hangzanak a halál előtti utolsó sikolyok és hörgések, milyen a vértől iszamos fegyver szaga és tapintása, milyen a lövedékektől megtépázott és megcsonkított testek látványa, és milyen az, amikor a súlyosan sebesültek arra kérik társaikat, hogy egy utolsó döféssel vagy kardcsapással szabadítsák meg őket szenvedéseiktől.

Ám mindez szerencsére csak távoli, megfoghatatlan dolgot jelentett Lina és testvérei számára. Hasonlóak voltak azokhoz a történetekhez, amelyeket vénasszonyok meséltek a fogatlan, bűzös leheletet és olykor tüzes förgeteget okádó szájukkal, miközben a konyha egyik sarkában maguk elé meredve láthatóan megfeledkeztek mindenről, ami köröttük történik. A hosszú, monoton hangon elduruzsolt mese során Lina és testvérei nem figyeltek minden részletre, ám ez nem is volt baj, hiszen ezeknek a történeteknek se elejük, se végük nem volt. Mintha nem is kezdődtek volna el, és soha nem is értek volna véget. Valamikor, a világ születésével egy időben születtek, és vele együtt növekedtek, terebélyesedtek, akár a hógolyó, amelyet a behavazott domboldalon görgettek föl-alá a gyerekek egészen addig, amíg méreteiben előbb ágyúgolyóhoz, később üstdobhoz nem lett hasonlatos. Távoli tájakon játszódtak ezek a történetek, a megnevezhetetlen messzeségben, ahol a vénasszonyok soha nem jártak, csupán apáik, nagyapáik és dédapáik elbeszéléseiből ismerhették azt a vidéket, ahol örökké meleg van, az égig nőnek a fák, és színes állatok vadásznak a törzseik és a koronáik között. Nemzedékről nemzedékre adták tovább a történeteket a távoli országról, ahol az emberek meztelenül táncolnak a kígyókkal a sípok hangjára, a fejükön ugyanolyan turbánt viselnek, akár a törökök, az isteneknek nyolc karjuk nőtt, és csupán két évszak váltogatja egymást: az egyikben folyton esik az eső, a másikban meg soha.

*

Hihetetlennek tűnő eseményekről szóltak ezek a mesék, akár amazok, amelyeket a háborút megjárt harcosok beszéltek el, amíg arra vártak, hogy fegyvereiket és páncéljaikat kiegyenesítsék a vajda emberei. A kovácsműhely a ház aljában volt, tágas és nagy hodály, akkora, hogy szükség esetén lóval is be lehetett menni, amennyiben pótolni kellett a leesett vagy megsérült patkót. Időnként, az év bizonyos szakaszaiban, leginkább akkor, amikor se sár, se hó nem nehezítette a járást, és különösen sok volt a munka, olyankor állandóan lobogott a tűz, szuszogott a fújtató, a környék kalapácsütések fémes hangjával volt tele. A vajda gyakran mondogatta a gyerekeinek, hogy az a jó, ha van mit csinálni, mert a fáradozás megtérül, a munka meghozza gyümölcsét – még ha az éppenséggel nem is olyan színes, ízletes és illatos, mint amilyen abban a távoli országban terem, amelyről a vének történetei szólnak. Híresen jó kezű kovács volt a vajda, még azután is az egész vilajetből, akár annak legtávolabbi pontjáról is hozzá hozták a javítanivalót, amikor ő maga már nem, vagy csak néha állt be fölhevített fogókkal az üllő mellé, és helyette inkább a fiai meg az emberei serénykedtek, akik ugyanolyan jól űzték a mesterséget, mint ő maga, aki kitanította őket. Ennek a tudásnak köszönhették, hogy ők házban lakhattak, nem úgy, mint a többiek, akik hol sátrakban, hol sárból tapasztott kunyhókban éltek, elszórtan a Víziváros északi fertályain, vagy éppenséggel Buda falain kívül, ahol a lovakat is tartották. Mint ahogy ennek jutalma volt azt is, hogy Szinánból, az erős és avatott kezű, messze földön elismert budai kovácsból vajda lett, aki nemcsak saját népének parancsolt, de ha kellett, és emberei érdeke úgy kívánta, beléphetett a pasa ugyancsak a Vízivárosban álló, igaz, falakkal körülvett és bástyákkal megerősített palotájába is. (Amúgy a pasának volt hova menekülnie: ha netán támadás érné Budát, előtte természetesen megnyílnának a város belső mahalléinak kapui, míg Szinán népe előtt – bármennyire is szorgalmasan dolgoznak és mindenki számára hasznos munkát végeznek – bajosan.)

A házhoz foghatót nem csupán a szomszédos utcákban és az egész Vízivárosban nem lehetett találni, hanem a pasa palotáját leszámítva egész Budán sem. (Hajdan hasonlóan ragyoghatott az egykori keresztény királyok palotája is, ám az mostanra, immár használaton kívül, erősen megfakult.) Voltak, akik azt mondták, hogy nem is csak Szinán műhelyéért és kovácsainak tudásáért jöttek ide a távoli falvakból és a határhoz közel eső végvárakból, hanem azért is, hogy lássák ezt a csodapalotát. Mert az volt, ténylegesen palota, tornyokkal, aranyos fényben villódzó kupolákkal, és különlegesen színes falakkal, amelyek úgy pompáztak, akár az asszonyok tarka szoknyái. Ám nem pusztán színeiben különbözött az errefelé megszokott épületektől, hanem formáiban és íveiben is. A két oldalán egy-egy karcsú torony emelkedett a magasba, akár a minaretek, a közelükben található, ugyancsak szimmetrikusan elhelyezett két kis kupola ellenben nemcsak méretükben különbözött a dzsámik kupoláitól, hanem abban is, hogy nem közvetlenül a falakból nőttek ki, hanem volt alattuk egy-egy kis terasz. A legtöbb látogató azonban a lemenő nap színéhez hasonlóan vörösre, illetve másutt égszínkékre festett, mázas falakon és a kecses csúcsban végződő zöld ablakokon és ajtókon, valamint azok spalettáin kívül az épület szerkezetét is megcsodálta, amely leginkább méhkasra emlékeztetett: alul a kovácsműhely még tágas volt, akár egy istálló, a fölötte lévő szintek ellenben egyre keskenyedtek, mígnem a legfelső, a harmadik emeletre már nem fért be semmi más, csupán egy kicsinyke, alacsony mennyezetű szoba, ahol állni nem is lehetett, csak egyes-egyedül kucorogni benne. Oda szokott a vajda elvonulni, amikor úgy gondolta, hogy gondolkodásra és emiatt magányra van szüksége.

Nincs is kétség afelől, hogy sokak szemét csípte a palota. Ahányan a csodájára jártak, legalább annyian tettek rá megjegyzést. Pedig Szinán ügyelt arra, hogy az épület tornyai ne törjenek a vízivárosi minaretek fölé, a felső emelet pedig ne legyen magasabb, mint a pasa palotájának legfelső szintje. Ám nem is a törökökkel volt baj, hiszen nekik amúgy sem volt szokatlan ez a fajta cifraság, mint ahogy ők inkább megtűrték a hozzájuk képest különbözőt, mint, mondjuk, azok a pásztorok, akik az alföldi városok marhavásáraiból hazafelé tartva Budán költötték el a megkeresett tallérok egy részét. Megálltak a vajda palotája előtt, előbb meghökkentek, azután nevetni kezdtek, majd gúnyolódni, csúfolódni és végül átkozódni. Olyanokat ordítottak, hogy ezek itt mind ellopják a mások lovait, eladják, és abból busás jövedelemre tesznek szert. Nem véletlen, hogy ilyen palotát bírnak építeni.

Lina minden alkalommal sápadt arccal, testét megfeszítve hallgatta a csukott, zöld spaletták mögül ezeket a bekiabált megjegyzéseket. Tudta, hiszen mindenki számára tudott volt, hogy lovat lopni nagy bűn, a legförtelmesebb vétségek egyike, és akit ilyennel vádolnak, az semmi jóra nem számíthat. Az anyja pedig minden alkalommal látta rajta, hogy mennyire nyugtalan, így aztán próbálta csitítani, hogy ne törődjön a becsmérlő szavakkal, szokjon inkább hozzá, hogy az ő népüket, bármerre járnak, átkozzák és káromolják.

– A cigányok mindenki szemében idegennek számítanak – magyarázta, s miközben ezt mondta, a hangjában nyoma se volt keserűségnek vagy szemrehányásnak. Sőt, éppenséggel büszkeség csengett ki belőle. – Már a szülőföldjükön sem néztek jó szemmel rájuk a többi népek. Ezért is kellett eljönniük onnét. Azután pedig, hogy útra keltek, végképp mindenki csak az ellenséget látja bennük.

– De miért? – tette föl Lina az anyjának a kérdést időről időre, már egészen kislány korától fogva, onnantól, hogy az elméje nyiladozni kezdett, és egyszeriben addig nem tapasztalt élességgel kezdte látni a világ dolgait.

Ő pedig rendre ugyanazt válaszolta, amit Lina sokadszorra is meghallgatott:

– Azért, kicsi kincsem, mert ez a nép a szabadságot választotta. Nem akar behódolni senkinek és semminek. Nem követi a királyok parancsait, mert azok csak rabláncot aggatnának reá. És nem akar vagyont se gyűjteni, mert az megint csak földhöz kötné, iriggyé tenné, ráadásul mások szemet vetnének rá, és el akarnák kobozni. A mi népünk egyszerűen csak élni akar, élvezni a nap minden percét és pillanatát, meglátni és megtapasztalni a gyönyörűséget mindenütt. És ezt bizony azok, akiknek az életük arról szól, hogy minél több pénzük, aranyuk, szép ruháik, váraik és földjeik legyen, rossz szemmel, sőt értetlenül nézik. Ők ugyanis azt gondolják, hogy az élet lényege a gyűjtés és a harácsolás. A cigányok viszont úgy vélik, hogy az élet lényege az élet maga. Nem bántanak emiatt senkit, ám a népek nem szeretik, ha valaki különbözik tőlük. Ezért aztán mindenféléket kiabálnak az apád palotája előtt. De ez még a kisebbik dolog, ezzel még ki is lehet egyezni, ettől itt még jó dolgunk lehet.

Lina az anyja, de mások, így időnként az apja elbeszéléseiből is jól tudta, hogy akadtak a népükből olyan csoportok, amelyek hajdanában útra keltek, és a keresztény királyok országaiban próbáltak szerencsét. Egyszer például, alig pár emberöltővel ezelőtt négy vajda egyesítette az övéit, és együttesen, hatalmas kompániában elindultak nyugatnak. Békés szándékkal keltek útra, mindenkinek elmondták, hogy dolgozni akarnak, és annyira igyekeztek hasonulni másokhoz, hogy a négy vajda például hercegnek meg grófnak címezte magát. Ám hiába szereztek némely királytól menlevelet, sehol nem fogadták őket jó szívvel. Arra jók voltak, hogy nagyobb mulatságokhoz fölfogadják őket zenészeknek és táncosoknak, meg hogy a vásárok és egyéb hasonló ünnepi alkalmak idején megcsodálják mutatványaikat, azt viszont nem engedték meg nekik, hogy a városok mellett tábort üssenek – ha ezt mégis megtették, akkor sátraikat fölgyújtották, kunyhóikat lerombolták, akit értek, kardélre hánytak, vagy eladták rabszolgának. Előbb azonban elszedték tőlük az összes ékszert, különösen a nagy fülkarikáikat, amelyek valamilyen okból fogva nagyon zavarták a nyugatiakat. De olyan földesúr is akadt, aki a földjein dolgoztatta őket, fizetség nélkül, közben a katonái őrizték a tábort, nehogy akár egy ember is elmeneküljön onnét, vagy segítséget hozzon. Végül aztán a vajdák összeszedték a népük maradékát, és ugyanazon az úton, amelyen jöttek, visszamentek – nem teljesen keletre, a messzi szülőföldre, hanem csupán a szultán birodalmáig.

– Itt legalább megtűrnek bennünket – mondta Lina anyja, akinek egyébiránt Bojána volt a neve. – A törökök nem bántják a másféléket. Ugyan kétszer annyi adót mérnek ki rájuk, de legalább békén hagyják őket. Talán ezért is mondják a nyugatiak azt, hogy a cigányok törökök kémei. Ám mi nem vagyunk kémek. Senki szolgái nem vagyunk, és nem is akarunk azok lenni. A törökök is nagyon jól tudják, hogy a cigányok különböznek a többi néptől, de ha nem viselkedünk velük szemben ellenségesen, és rendesen megfizetjük, amit kell, hagynak bennünket úgy élni, ahogyan akarunk.

Kétségtelen – gondolta tovább Lina később újra meg újra, immár felnőttfejjel Bojána szavait –, hogy sehol senki nem tudta mire vélni, miféle is ez a nép. Hiszen nem csupán abban különböznek másoktól, hogy nem építenek városokat és várakat maguknak, nem művelik a földet és nincsenek királyaik. Fegyvereik sincsenek. Pedig értenek hozzájuk: kovácsaik messze földön elhíresültek arról, milyen ügyes és biztos kézzel hozzák helyre nem csupán a kicsorbult kardokat és pengéket, de a legújabb fajta puskákat és pisztolyokat is. Némelyek még az ágyúikat is hozzájuk vitte javíttatni – Lina nemegyszer látta, ahogyan ökrökkel bevontatják az apja házának udvarába a hosszú út után valamelyik végvárból a beragadt ágyúgolyótól vagy más módon működésképtelenné vált löveget. Saját maguknak azonban a cigányok nem készítenek és nem is tartanak maguk körül fegyvert. Úgy vonultak végig évszázadokon át az egész világon, hogy sehol nem keveredtek háborúskodásba és csatározásokba. Amikor megtámadták őket, inkább elfutottak, mivel ők a menekülést nem szégyennek tekintették, hanem hasznos eszköznek. Mások azt is terjesztették róluk, hogy azért vándorolnak folyton, mert képtelenek bárhol hosszú időn keresztül megmaradni. Ám ez nem volt igaz – magyarázta Bojána. Ha valahol békén hagyják és engedik őket a szájuk íze szerint élni, akkor ők onnan nem mennek tovább.

– Azt se tudják, a cigányok honnét jöttek és honnét származnak. A nyugatiak azt gondolják, hogy Egyiptomból. Azért, mert sötét a bőrük és a hajuk. Úgy is mondják, hogy a fáraó népe. Errefelé némelyek, így a magyarok is, ha éppenséggel nem egyiptominak, akkor koptnak nevezik ezt a népet, pedig a koptokhoz végképp nincs közünk. A törökök azt mondják ránk, hogy cigányok. Egyedül mi hívjuk magunkat romának, mert csak mi tudjuk magunkról, hogy Ráma isten népe vagyunk.

A legfelső szobában, ahová Szinán vajda gondolkodni járt, és ahová egyébként más nemigen tehette be a lábát – mindazonáltal, ha valamelyik fia vagy lánya mégis megtette, a vajda nem haragudott meg ezért, amikor kicsit szitkozódott vagy átkozódott, mind tudták, hogy csak tetteti a dühét –, volt is egy régi festmény Ráma istenről. Szinán vajda egy messzi országból jött kereskedőtől vásárolta a képet, amely őseik szülőföldjén készült, ahol akkora állatok élnek, akár egy jól megrakott igás szekér, a földig ér az orruk, a lábuk meg olyan vastag, mint az oszlopok a vajda házában. Egyébiránt jámborak és békések – föltéve, ha nem ingerlik fel őket, akkor ugyanis veszedelmessé válnak, és eltipornak maguk körül mindent és mindenkit. A festményen épp egy ilyen állat hátán ült Ráma isten, akinek ugyanolyan sötét volt a bőre és a haja, akár a népének, és ugyanolyan színpompás ruhát viselt. A fején csúcsos fejedelmi süveg, ám fegyver és más méltóságjelvény nem volt nála. Lent, a nagy szürke állat oszloplábainál pedig Ráma felesége állt, tarka szoknyában és felsőben, és a füléből olyan aranykarikák lógtak, amilyeneket a nyugatiak olyannyira gyűlölnek, hogy a fülükkel együtt tépdesik le a fáraó népéről.

*