WILLIAM

GIBSON

COUNT ZERO

William Gibson: Count Zero

Copyright © 1986 by William Gibson

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

William Gibson: Count Zero

The Berkely Publishing Group, Penguin Group Inc., New York, 2006

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978-963-419-895-6 (epub)

ISBN: 978-963-419-896-3 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Szaklektor: Bari Máriusz

Korrektor: Kótai Kata, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: science fiction, cyberpunk

Az én D-mnek

Quiero hacer contigo

lo que la primavera

hace con los cerezos*

NERUDA

COUNT ZERO INTERRUPT –

Megszakítás esetén

A számláló visszaállítása nullára.

1.
OLAJOZOTT FEGYVER

Turnerre Új-Delhiben ráküldtek egy detokopót, amit a feromonjaira és a hajszínére kalibráltak. A Chandni Chauk nevű utcában érte utol a célpontját, ahol a csupasz barna lábak és riksakerekek erdejében ráközelített annak bérelt BMW-jére. A magja egy kilogramm átkristályosított hexogénből és pelyhesített TNT-ből állt.

Turner nem számított erre. Az utolsó, amit Indiából látott, a Khush-Oil Hotel pink stukkós homlokzata volt.

Mivel jó ügynöknek számított, jó feltételekkel szerződtették. Mivel jó feltételekkel szerződtették, egy órával a robbanás után már Szingapúrban volt. Legalábbis a nagy része. A holland sebész szeretett azzal viccelődni, hogy Turner egy közelebbről meg nem határozott százaléka nem jutott ki a Palam nemzetközi repülőteréről azon az első gépen, és ott kellett töltenie az éjszakát egy lomtárban, egy életfenntartó tartályban.

A Hollandnak és a csapatának három hónapjába telt ismét összerakni Turnert. Egy négyzetméternyi bőrt klónoztak neki, amit kollagénből és cápaporcból álló poliszacharid-táblákon növesztettek. Szemet és nemi szerveket a nyílt piacon szereztek be számára. Zöld szemet kapott.

Ennek a három hónapnak a nagy részét egy előző évszázadi, idealizált New England-i gyermekkor ROM-generálta szimstim emulációjában töltötte. A Holland látogatásai szürke hajnali álmok voltak, rémálmok, amelyek gyorsan elhalványultak, miközben az ég kivilágosodott emeleti szobája ablakában. Késő éjszaka érezni lehetett az orgona illatát. Conan Doyle-t olvasott egy hatvanwattos izzó fényénél, ami egy középkori háromárbócosokkal ékes lámpaernyő mögül világított. Maszturbált a tiszta vászon ágyneműk illatában, és pomponlányokra gondolt. A Holland megnyitott egy ajtót az agya végében, és bemasírozott rajta, hogy kérdéseket tegyen fel, de reggel az anyja lehívta reggelizni: zabpelyhet evett, bacont és tojást, kávét ivott tejjel és cukorral.

És egyik reggel idegen ágyban ébredt, a Holland pedig egy ablak mellett állt, amelyen szemfájdító trópusi zöld és napfény áradt be.

– Most már hazamehet, Turner. Végeztünk magával. Jobb, mint új korában.

Jobb volt, mint új korában. És az mennyire jó? Nem tudta. Elvette a tárgyakat, amiket a Holland átadott neki, és elrepült Szingapúrból. A következő repülőtéri Hyatt lett az otthona.

Majd a következő. És így tovább.

Továbbrepült. A kreditchipje négyszögletű, fekete tükörlap volt, aranyszegéllyel. Amikor a pult mögött álló emberek meglátták, elmosolyodtak, bólintottak. Ajtók nyíltak ki előtte, csukódtak be mögötte. Kerekek hagyták el a vasbetont, italok érkeztek, vacsora került az asztalára.

A Heathrow-n egy hatalmas emléktömeg vált le a repülőtéri égbolt üres tálkájáról, és zuhant a nyakába. Turner még csak le sem lassított, úgy hányt bele a kék műanyag szemetesbe. Amikor a folyosó végén lévő pulthoz ért, kicserélte a jegyét.

Mexikóba repült.

Acélvödrök zörgésére ébredt a kőpadlón, seprűk nedves suhogására, egy női test melegére a sajátja mellett.

A szoba egy magas barlangra emlékeztetett. A csupasz, fehér vakolat túl tisztán verte vissza a hangokat; valahol, a szobalányok zörgésénél távolabb tengerhullámok csapkodtak az udvarban. A markában szorított ágynemű érdes vászonnak tűnt, ami már meglágyult a számtalan mosástól.

Felderengett benne a napfény emléke egy széles, füstüveg ablak mögött. Egy repülőtéri bár, Puerto Vallarta. Húsz métert kellett gyalogolnia a géptől, szemét összeszorította a nap ellen. Eszébe jutott a denevér, ami lapos volt a leszállópálya betonján, akár egy száraz falevél.

Eszébe jutott a busz, amelyen utazott, egy hegyi út, a belsőégésű motor bűze, a szélvédő peremére ragasztott kék és rózsaszín szentképek képeslaphologramjai. A meredek táj helyett az átlátszó, rózsaszín műanyag gömböt bámulta, és a higany ugrándozó táncát a közepén. A görbe sebességváltó kar végén lévő gomb kicsit nagyobb volt egy baseball-labdánál. Fehér üvegből fújt guggoló pókra öntötték, üreges volt, félig teli higannyal. A fém ugrált és csúszkált, miközben a sofőr végigrángatta a buszt az éles kanyarokon, hintázott és reszketett az egyenes szakaszokon. A gömb nevetségesnek tűnt, kézi munkának, veszélyesnek; azért volt ott, hogy őt üdvözölje Mexikóba való visszatérése alkalmából.

A Hollandtól kapott jó tucatnyi mikrotüske egyike korlátozott spanyol nyelvtudást biztosított neki, de Vallartában inkább kotorászott egy kicsit a füle mögött, és beillesztett egy porvédőt, ami bőrszínű mikropórus mögé rejtette a bemenetet és a csatlakozót. A busz végében az egyik utasnál volt egy rádió. Egy hang folyamatosan félbeszakította a rezes beütésű popzenét, hogy litániába kezdjen: tízjegyű számokat sorolt, az aznapi lottószámokat.

A mellette fekvő nő megmoccant álmában.

Turner fél könyékre emelkedett, hogy ránézzen. Idegen arc, de nem az a fajta, amilyenre a szállodákban töltött élete során megtanult számítani. Egy szokványos szépségre tippelt volna, az olcsó, önkéntes plasztikai műtétek és a divat kérlelhetetlen darwinizmusának termékére, az elmúlt öt év főbb médiaarcaiból összevágott archetípusra.

Az áll vonalában volt valami középnyugati, archaikus és amerikai. A kék ágynemű ráncokban állt a csípőjén, a keményfa spaletta résein besütő nap arany átlókat festett hosszú combjára. Az arcok, amelyekkel Turner a világ szállodáiban ébredt, olyanok voltak, mint Isten saját hűtődíszei. Alvó női arcok, egyformák és magányosak, meztelenek, a semmibe tartók. De ez más volt. Valahogy már akkor valami jelentőség érződött benne. Jelentőség és név.

Felült, lábát lelendítette az ágyról, és a talpa hozzáért a hűvös járólapokat borító érdes homokhoz. Meztelenül, lüktető fejjel felállt. Megmozdította a lábát. Elindult, megpróbálkozott az elsővel a két ajtó közül, ami mögött fehér csempéket, még több fehér vakolatot és egy rozsdafoltos vascsőhöz csatlakozó, harang alakú króm zuhanyfejet talált. A kézmosó mindkét csapjából ugyanolyan langyos víz csordogált. A műanyag pohár mellett egy antik karóra hevert, mechanikus Rolex halvány színű bőrszíjon.

A fürdőszoba spalettás ablakai üvegezetlenek voltak, vékony, zöld szálakból álló műanyag háló szőtte át őket. Turner kikukucskált a facsíkok között, elfintorodott a forró, tiszta napfénytől, és egy virágos csempével kirakott, nem működő szökőkutat látott, illetve egy VW Rabbit rozsdás karosszériáját.

Allison. Úgy hívták a nőt.

Rojtos, khaki sortot viselt, és Turner egyik fehér pólóját. A lába jól lebarnult. A mechanikus Rolex matt, rozsdamentes tokjában a bal csuklóját ékesítette disznóbőr szíján. Elmentek sétálni, végig a tengerpart íve mentén, Barre de Navidad felé. A keskeny, nedves homoksávon maradtak, amely már kívül esett a hullámok hatótávolságán.

Már most volt közös múltjuk: Turner emlékezett, hogy a lány a kisváros vastetejű mercadójának egyik pultja mellett állt aznap reggel, főzött kávéval teli, hatalmas cserépbögrét szorongatva két kezében. Ő tortillával tunkolta fel a tojást és a salsát a repedt, fehér tányérról, miközben azt figyelte, hogyan köröznek a legyek a pálmalevelek és a barázdált deszkaburkolat között benyúló napfényujjak körül. Beszéltek pár szót a lány munkájáról valami Los Angeles-i jogászcégnél, arról, hogy egyedül él az egyik romos pontonvárosban, ami Redondo mellett horgonyoz. Turner azt mondta neki, hogy HR-es. Vagy legalábbis az volt.

– Talán új állás után nézek.

De a beszélgetés másodlagos volt ahhoz képest, ami köztük zajlott, és most egy fregattmadár függött a fejük felett, a szélben vitorlázva, majd oldalra csusszant, elkanyarodott, és tovatűnt. Mindketten beleborzongtak a szabadságába, a madár tudattalan siklásába. A lány megszorította a kezét.

Egy kék alak masírozott feléjük a tengerparton, a városba tartó katonai rendőr. Fényesre suvikszolt csizmája szinte szürreálisnak tűnt a puha, ragyogó tengerparton. Amikor a férfi elhaladt mellettük, tükrös napszemüvege mögött sötét, mozdulatlan arccal, Turner észrevette, hogy a karabély formátumú Steiner-Optic lézerén a Fabrique Nationale jelzés szerepel. Tökéletes kék egyenruhát viselt, pengeélesre vasalva.

Turner maga is katonaként szolgált élete nagy részében, bár soha nem viselt egyenruhát. Zsoldos volt, hatalmas vállalatok alkalmazták, akik titkos háborút folytattak egész nemzetgazdaságok irányításáért. Turner specialitásának a felsővezetők és kutatók átszöktetése számított. A multik, amelyeknek dolgozott, a hozzá hasonló embereknek még csak a létezését sem ismerték volna be sohasem…

– Tegnap este majdnem egy egész üveg Herradurát elpusztítottál – mondta a lány.

Turner bólintott. A lány keze az övében meleg volt, és száraz. Azt figyelte, hogy a lábujjai minden lépésnél szétterülnek egy kicsit, és a körmeiről lepattogzott a rózsaszín lakk.

A hullámok lecsaptak, a tarajuk olyan átlátszó volt, mint a zöld üveg.

A tajték pöttyöket rajzolt a lány barnaságára.

Az első együtt töltött napjuk után egyszerű mintázatot vett fel az életük. A mercadóban reggeliztek, egy betonpultnál, ami olyan simára kopott, akár a csiszolt márvány. A délelőttöt úszással töltötték, amíg a nap vissza nem űzte őket a szálloda csukott spalettájú hűvösébe, ahol a mennyezeti ventilátor lassú fakarjai alatt szeretkeztek, aztán elaludtak. Délután felderítették az Avenida mögötti keskeny utcák útvesztőjét, vagy túrázni indultak a hegyekbe. Tengerparti éttermekben ebédeltek, és fehér szállodák teraszán ittak. A hullámok taraján holdfény ívelt.

Allison fokozatosan, szavak nélkül megtanította a szenvedély egy új módjára. Turner ahhoz szokott, hogy kiszolgálják, névtelenül, tehetséges hivatásosok. Most a fehér barlangban ő térdelt a járólapokon. Lehajtotta a fejét, Allisont nyalogatta, akinek nedvességébe csendes-óceáni só vegyült, a combja belseje hűvösen simult a férfi arcára. Két tenyér tartotta a csípőjét, mint egy kelyhet, szorosan összezárt ajkak között kereste a nyelve a célterületet, azt a pontot, azt a frekvenciát, ami hazajuttatja a lányt. Utána vigyorogva meghágta, belehatolt, és ő is elélvezett.

Ekkor néha megszólalt, ontani kezdte magából a csapongó narratíva hosszú spiráljait, amelyek belefonódtak a tenger hangjaiba. A lány nagyon keveset beszélt, de ő megtanulta értékelni azt a kicsit, amit mondott, és a lány mindig átölelte. És meghallgatta.

Eltelt egy hét, majd még egy. Az utolsó napjukon ugyanabban a hűvös szobában ébredt, és ott találta a lányt maga mellett. Reggeli közben mintha valami változást érzett volna benne, egyfajta feszültséget.

Napoztak, úsztak, és Turner az ismerős ágyban megfeledkezett arról a halvány szorongásról.

A lány délután azt javasolta, hogy sétáljanak le a tengerpartra, Barre felé, amerre első reggel mentek.

Turner kihúzta a pordugót a füle mögötti bemenetből, és egy szilánknyi mikrotüskét tett a helyére. A spanyol nyelv szerkezete üvegtoronyként borult rá, láthatatlan ajtók lengtek a jelenen és a jövőn, a feltételesen, a befejezett múlton. A lányt a szobában hagyva átkelt az Avenidán, és belépett a piacra. Vett egy fűzfa kosarat, néhány doboz hideg sört, szendvicseket és gyümölcsöt. Visszafelé vásárolt egy új napszemüveget az Avenida egyik árusától.

A barnasága sötét volt, és egyenletes. A Holland munkáját jelző szögletes négyzetháló eltűnt, és a lány megtanította a teste egységére. Reggelente, amikor belenézett a zöld szempárba a fürdőszobai tükörben, a sajátjának érezte, és a Holland már nem kísértette az álmait rossz vicceivel és köhögésével. Néha még mindig álmodott India foszlányaival, egy olyan országéval, amit alig ismert, tündöklő szilánkokkal, a Chandni Chaukkal, a por és a sülő kenyér szagával.

Az összeomlott szálloda falai az öböl ívének negyedénél álltak. Ott erősebb volt a hullámverés, minden egyes becsapódás detonációnak érződött.

A lány most maga felé húzta, valami újdonsággal a szeme sarkában, új feszességgel. A sirályok szétrebbentek, amikor kéz a kézben megérkeztek a partra, hogy belebámuljanak az üres ajtónyílásokon túli árnyékokba. A homok elszivárgott, lehetővé téve, hogy az épület homlokzata beomoljon, a falak eltűntek, és így a három szint padlói úgy lógtak a levegőben, akár hatalmas zsindelyek a meghajlott, rozsdás, ujjvastagságú acélból lévő inakon. Mindegyiket más színű és más mintázatú járólapok fedték.

Az egyik betonív felett a HOTEL PLAYA DEL M volt kirakva gyerekes kagylónagybetűkből. – Mar – egészítette ki fennhangon Turner, bár már kivette a mikrotüskét.

– Vége – mondta a lány, belépve a boltív alá, az árnyékba.

– Minek van vége? – követte a férfi. A fűzfa kosár a csípőjéhez dörzsölődött. A homok ott hideg volt, száraz, laza a lábujjai között.

– Vége. Annyi. Ennek a helynek. Itt nincs idő, nincs jövő.

Turner csak bámulta, majd a pillantása továbbsiklott a rozsdás ágyrugók gubancára a két omladozó fal csatlakozásánál.

– Húgyszag van – mondta. – Ússzunk.

A tenger elmosta a borzongást, de távolság került közéjük. Turner szobájában ültek a takarón, és ettek, némán. A rom árnyéka kezdett megnyúlni. A szél megmozdította a lány napszítta haját.

– A lovak jutnak rólad eszembe – mondta végül a férfi.

– Hát – válaszolta a lány, mintegy a kimerültség mélyéről –, azok még csak harminc éve haltak ki.

– Nem – felelte Turner. – A hajadról. Az a haj a nyakukon, amikor futottak.

– Sörény – mondta a lány, és könnyek jelentek meg a szemében. – Baszki. – Rázkódni kezdett a válla. Mély levegőt vett. Az üres Carta Blanca-dobozt lehajította a partra.

– Tudod, mit? Hagyjuk. – Ismét átkarolta a férfit. – Gyere inkább, Turner, gyere…

És miközben hanyatt feküdt, Turnert is magával húzva, ő észrevett valamit, egy hajót, amelyet fehér kötőjellé nyomott össze a távolság, ahol a víz találkozott az égbolttal.

Amikor felült, és felhúzta levágott szárú farmerét, meglátta a jachtot. Már sokkal közelebb járt, kecses fehér ívként úszott, alig merülve a vízbe. Mély vízbe. A tengerpart valószínűleg szinte függőlegesen szalad itt alá, a hullámok erejéből ítélve. Valószínűleg azért ér ott véget a szállodák sora, ahol, és azért nem maradt fent a romos épület. A hullámok kinyalták alóla az alapot.

– Add ide a kosarat.

A lány a blúzát gombolgatta. Turner vette neki az egyik szürke kis boltban az Avenidán. Elektromoskék mexikói pamut, rossz gyártmány. Az üzletekben vásárolt ruháik alig bírták egy-két napig.

– Azt mondtam, add ide a kosarat!

A lány odaadta. Turner beletúrt a délutánjuk maradványaiba, és a lime-lébe áztatott, Cayenne-borssal megszórt ananász tasakja alatt találta meg a távcsövét. Kiemelte a kompakt 6 × 30-as katonai eszközt. Lepattintotta a belső fedelet az objektívekről és a kipárnázott lencsékről, majd tanulmányozni kezdte a Hosaka logójának áramvonalas ideogrammáit. Egy sárga gumicsónak megkerülte a tatot, és a part felé indult.

– Turner, én…

– Kelj fel. – A takarót és a lány törölközőjét begyűrte a kosárba. Kivette az utolsó, meleg Carta Blancát, és a távcső mellé tette. Felállt, a lányt is gyorsan talpra rántotta, és a kosarat a kezébe erőltette.

– Lehet, hogy tévedek – mondta neki. – Ha így van, tűnj el innen. Rohanj a második pálmasor felé – mutatott arra. – Ne menj vissza a hotelbe. Szállj fel egy buszra, Manzanillóba vagy Vallartába. Menj haza…

Már a csónakmotor dorombolását is hallotta.

Látta, ahogy elindulnak a könnyek, de a lány egyetlen hangot sem adott, úgy fordult meg és futott el, el a rom mellett, a kosarat szorongatva, megbotolva egy homokbuckában. Vissza sem nézett.

Turner megfordult, és a jacht felé kémlelt. A gumicsónak már ott bukdácsolt a hullámokon. A jachtot Cusimának hívták, és utoljára a Hirosima-öbölben látta. A fedélzetéről pillantotta meg Icukusima vörös sintókapuját.

A távcsőre nem is volt szüksége ahhoz, hogy tudja, a csónak utasa Conroy lesz, a Hosaka nindzsáinak pilótája. Elhelyezkedett törökülésben a hűlő homokban, és kinyitotta az utolsó doboz mexikói sört.

Visszanézett a fehér szállodák sorára, keze mozdulatlanul nyugodott Cusima tíkfa korlátján. A szállodák mögött a kisváros három hologramja világított: a Banamex, az Aeronaves és a katedrális hatméteres Szűz Máriája.

Conroy állt mellette.

– Sürgős hakni – mondta. – Tudja, hogy megy ez. – A hangja szenvtelen és kifejezéstelen volt, mintha egy olcsó hangchipről mintázta volna. Az arca széles volt, és fehér, hullafehér. Szeme sötét karikás, szemhéja ernyedt a hidrogénszőke csutak alatt, amit hátrafésült széles homlokából. Fekete, galléros inget és fekete vászonnadrágot viselt. – Be – mondta, és megfordult. Turner követte, majd lebukott, hogy beférjen a kabinajtón. Fehér képernyők, halvány, hibátlan fenyő: Tokió spártai nagyvállalati stílusa.

Conroy leereszkedett egy alacsony, palaszürke műbőrből készült szögletes párnára. Turner csak állt, két keze erőtlenül lógott az oldala mellett. Conroy elvett egy recézett szárú ezüstszipkát a közöttük lévő alacsony, lakkozott asztalról.

– Egy kis kolinerősítőt?

– Nem.

Conroy az orrlyukába nyomta a szipkát, és beleszívott.

– Kér egy kis szusit? – Azzal az eszközt visszatette az asztalra. – Fogtunk pár vörös csattogóhalat úgy egy órája.

Turner maradt, ahol volt, és csak nézte Conroyt.

– Christopher Mitchell – folytatta Conroy. – Maas Biolabs. A hibridómásaik vezetője. Átigazolna a Hosakához.

– Életemben nem hallottam róla.

– Kamu. Mit szólna egy italhoz?

Turner megrázta a fejét.

– A szilícium már a múlté, Turner. Mitchell az az ember, aki működésre bírta a biochipeket, és a Maas ott ül a legfőbb szabadalmakon. Ezt maga is tudja. Ő a monoklonálisok embere. És ki akar szállni. Magának és nekem, Turner, ki kell őt emelnünk.

– Szerintem én már nyugger vagyok, Conroy. Nagyon jól éreztem magam ott, ahol voltam.

– Ezt mondta a tokiói pszichocsapat is. Úgy értem, ez nem az első szökése, igaz? A nő tereppszichológus, a Hosaka alkalmazottja.

Turner combjában ugrálni kezdett egy izom.

– Azt mondják, készen áll, Turner. Kicsit aggódtak Új-Delhi után, ezért le akarták csekkolni. És mellékesen egy kis terápiát is hozzácsaptak. Hiszen az sosem árt, ugye?

2.
MARLY

A legjobb ruháját vette fel az interjúra, de Brüsszelben esett, és nem volt pénze taxira. Az Eurotrans-állomástól gyalog ment.

Az ökle fehér csomóvá feszült a jobbik kabátja – Sally Stanley, de már majdnem egyéves – zsebében, a gombóccá gyűrött telefaxon. Már nem volt rá szüksége, mivel megjegyezte a címet, mégis úgy tűnt, képtelen elengedni. Akárcsak megtörni a varázst, ami most itt tartotta, egy drága – férfiruhát árusító – üzlet kirakatába bámulva. A fókusza józan, elegáns flanelingek és a saját sötét szeme tükörképe között cikázott.

A szeme magában is elég lett volna ahhoz, hogy ne kapja meg az állást, a nedves haj, amelyről most azt kívánta, bárcsak Andrea levágta volna, már nem sokat számított. A szeméből sugárzó fájdalmat és bénultságot nem lehetett nem észrevenni, és ez hamarosan minden bizonnyal Josef Virek úrnak, a lehető legvalószínűtlenebb leendő munkaadónak is hamarosan feltűnik.

Amikor a fax megérkezett, borzasztóan igyekezett meggyőzni magát, hogy kegyetlen tréfa csupán, újabb telefonbetyárkodás. Már elege volt ezekből, a médiának köszönhetően olyan sokat kapott, hogy speciális programot rendelt a lakás telefonjára, olyat, amelyik az állandó címjegyzékben nem szereplő összes hívást kiszűri. De biztosan ez indokolta a faxot, erősködött Andrea. Egyébként hogyan tudta volna bárki is elérni?

Marly viszont megrázta a fejét, és még jobban belesüppedt Andrea régi frottírköpenyébe. Miért akarná Virek, a rendkívül vagyonos gyűjtő és patrónus alkalmazni egy apró párizsi galéria korábbi, megszégyenült munkatársát?

Ekkor Andrea a fejét rázta a türelmetlenségtől az új, megszégyenült Marly Khrushkovával szemben, aki immár egész napokat töltött a lakásban, és néha azzal sem fáradt, hogy felöltözzön. Egyetlenegy hamisítványt megpróbálni eladni Párizsban messze nem akkora szenzáció, mint amekkorának Marly képzeli, mondta. Ha a sajtó nem igyekszik olyan lázasan bemutatni, mekkora bolond is volt Gnass, folytatta, akkor az egész ügy nem kavart volna túl nagy port. Gnass elég vagyonos és elég undorító volt, éppen alkalmas hétvégi botránynak. Andrea elmosolyodott.

– Ha nem lennél ennyire vonzó, sokkal kevesebb figyelmet kaptál volna.

Marly megrázta a fejét.

– Azonkívül a hamisítvány Alainé volt. Te ártatlan voltál. Már elfelejtetted?

Marly bement a fürdőszobába, továbbra is a kopott köpenybe burkolózva, válasz nélkül.

A barátnője vigasztalása és segítőkészsége mögött máris megérezte annak az embernek a türelmetlenségét, aki kénytelen egy boldogtalan, nem fizető vendéggel megosztani egy nagyon kicsi teret.

És még az Eurotrans viteldíját is Andreának kellett kölcsönadnia.

Tudatos, fájdalmas erőfeszítéssel megtörte a gondolatai spirálját, és beleolvadt a komoly belga vásárlók sűrű, de nyugodt folyamába.

Egy lány haladt el mellette élénk színű harisnyában és a fiúja túlméretezett lódenkabátjában, tisztára mosakodva, mosolyogva. Marly a következő kereszteződésben észrevett egy divatmárkát, amit ő is nagyon szeretett egyetemista korában. A ruhák lehetetlenül fiatalnak tűntek.

Fehér, titkos markában ott volt a faxpapír.

Duperey Galéria, 14 Rue au Beurre, Brüsszel.

Josef Virek.

A Duperey galéria hűvös, szürke előterébe a recepciós mintha odanőtt volna, akár egy szép és nagy valószínűséggel mérgező növény, ami a zománcberakású kulcsakasztót tartalmazó polírozott márványpult mögött eresztett gyökeret. Amikor Marly elindult felé, a nő megemelte fénylő tekintetét. Marly elképzelte a rekesz kattanását és surrogását, azt, ahogy elázott képmását továbbítják valahová, Josef Virek birodalmának egy távoli sarkába.

– Marly Krushkova – mondta, miközben leküzdötte a késztetését, hogy előbányássza a gombóccá gyűrt lapot, és szánalmas mozdulattal kisimítsa a hűvös, makulátlan felületű márványon. – Virek úrhoz.

– Krushkova kisasszony – válaszolta a recepciós. – Virek úrnak ma nem áll módjában Brüsszelben tartózkodni.

Marly a tökéletes ajkakra meredt, és egyszerre volt tudatában a fájdalomnak, amit ezek a szavak okoztak neki, valamint az éles kéjnek, amit megtanult érezni a csalódások miatt.

– Értem.

– De úgy döntött, szenzoros linken keresztül folytatja le az interjút. Ha megtenné, hogy befárad balra a harmadik ajtón…

A szoba egyszerű volt, és fehér. Két falán keret nélküli, eső áztatta kartonlapnak látszó plakátok lógtak, amelyeket több ízben átdöftek különböző eszközökkel. Katatonenkunst. Konzervatív. Az a fajta munka, amit az ember a holland kereskedelmi bankok elnökségi bizottságainak ad el.

Marly leült egy alacsony, bőrborítású padra, és végre engedélyezte magának, hogy elengedje a papírgalacsint. Egyedül volt, de azt felételezte, valahogy megfigyelik.

– Krushkova kisasszony. – Egy fiatalember állt az egyik ajtóban, technikusi zöld kezeslábasban, szemben azzal a bejárattal, amelyen ő lépett be. – Arra kérném, néhány pillanat múlva keljen át ezen a helyiségen, és lépjen ki ezen az ajtón. Kérem, lassan, szilárdan fogja meg a kilincset, úgy, hogy az a lehető legnagyobb felületen kerüljön kontaktusba a tenyerével. Óvatosan lépjen be. Minimális térbeli dezorientációra lehet számítani.

Marly sűrűn pislogott.

– Tessék…?

– Szenzoros link – válaszolta a férfi, majd visszavonult. Az ajtó becsukódott mögötte.

Marly felállt, megpróbálta valamiféle formába igazgatni a kabátja átázott hajtókáit, megérintette a haját, majd meggondolta magát, mély levegőt vett, és belépett az ajtón. A recepciós szóhasználata az egyetlen olyan linkre készítette fel, amit ismert, a Bell Europa szimstim jelére. Azt hitte, egy dermatródákkal ellátott sisakot kell felvennie, Virek pedig passzív nézőkét használ majd emberi kameraként.

Csakhogy a férfi vagyona nagyságrendekkel nagyobb volt ennél.

Amikor az ujjai összezárultak a hűvös rézkilincsen, az mintha megvonaglott volna, és a kapcsolat első pillanatában végigment volna a textúrák és hőmérsékletek tapintási spektrumán.

Utána ismét fémmé változott, zöldre festett vassá, megnyúlt és lefelé indult egy perspektivikus vonal mentén, Marly pedig immár egy régi korlátot markolt csodálkozva.

Néhány esőcsepp csapódott az arcába.

Eső- és nedvesföld-szag.

Az apró részletek zavarossága, egy művészeti iskola részeg piknikjéről való saját emlékei szálltak csatába Virek illúziójával.

Alatta Barcelona összetéveszthetetlen panorámája terült el, füst borította be a Sagrada Família-templom különös cikornyáit. A másik kezével is megmarkolta a korlátot, szédüléssel küszködött. Ismerte ezt a helyet. A Güell parkban volt, Antoni Gaudí kopottas meseországában, azon a kopár dombtetőn a városközpont mögött. A bal oldalán csempék eszelős foltmintájával borított hatalmas gyík dermedt bele a lefelé csúszásba egy durva kőrámpán. Szökőkútvigyora egy kókadt virágágyást öntözött.

– Összezavartam. Kérem, bocsásson meg.

Josef Virek a park egyik kígyópadján ült Marlynál lejjebb, széles vállát összehúzta puha felöltőjében. A vonásai egész életében halványan ismerősek voltak a nő számára. Valami oknál fogva most Virek és az angol király egyik fényképe jutott eszébe. A férfi rámosolygott. A feje nagy volt, szép ívű a jól fésült, merev, sötétszürke haj alatt. Az orrlyukai mintha folyamatosan ki lettek volna tágulva, mintha a művészet és a kereskedelem láthatatlan szeleit szimatolta volna. Keret nélküli kerek szemüvege mögött – ami a védjegyének számított – szeme hatalmasnak látszott; halványkék volt, és különösen gyengéd.

– Kérem – paskolta meg a pad furcsa, töredezett csempemozaikját vékony kezével. – Meg kell bocsátania, hogy a technológiára támaszkodom. Több mint egy évtizede tartályba vagyok kényszerülve. Stockholm egyik borzalmas ipari külvárosában. Vagy talán a pokolban. Nem vagyok egészséges ember, Marly. Üljön le mellém.

A nő mély levegőt vett, lesétált a kőlépcsőn, és végigment a macskaköveken.

– Virek úr – szólalt meg. – Láttam a müncheni előadását két éve. Faessler és az autistisches Theater kritikáját. Akkor még egészségesnek tűnt…

– Faessler? – Virek lebarnult homloka ráncokba szaladt. – Egy dublőrt látott. Vagy talán egy hologramot. Sok mindent elkövetnek, Marly, a nevemben. A vagyonom bizonyos aspektusai fokozatosan autonómmá váltak, időnként még háborúznak is egymással. A költségvetési szélsőségek lázadása. De összetett, már-már okkultnak mondható okoknál fogva a betegségem tényét sohasem hozták nyilvánosságra.

Marly leült mellé, és lebámult a mocskos járdára fekete párizsi csizmájának kopott orrai között. Egy töredéknyi halvány murvát látott, egy rozsdás iratkapcsot, egy méh vagy lódarázs kicsi, poros tetemét.

– Ez elképesztően részletes…

– Igen – válaszolta a férfi –, az új Maas-biochipek. Tudnia kell – tette hozzá –, hogy amit a maga magánéletéről tudok, az majdnem ugyanennyire részletes. Bizonyos vonatkozásairól még magánál is többet tudok.

– Tényleg? – Ez volt a legkönnyebb, a városra koncentrálni, kiválasztani a tájékozódási pontokat, amelyeket hat egyetemi tanítási szünetéről ismert. Ott, éppen ott lesz a Ramblas, papagájok és virágok, sötét sört és polipot kínáló kisvendéglők.

– Igen. Tudom, a szeretője győzte meg arról, hogy elveszett eredeti Cornellt talált…

Marly lehunyta a szemét.

– Ő rendelte meg a hamisítványt két tehetséges művésztanonctól és egy elismert történésztől, aki bizonyos magánjellegű nehézségek között találta magát. Abból a pénzből fizette ki őket, amit már elsikkasztott a saját galériájától, mint azt minden bizonnyal kitalálta. Maga sír…

Marly bólintott. Egy hűvös mutatóujj megpaskolta a csuklóját.

– Én megvettem Gnasst. Megvettem a rendőrséget, hogy ejtsék az ügyet. A sajtót nem érte meg megvenni; az nagyon ritkán éri meg. És ez a kis hírhedtség talán most a maga malmára hajtja a vizet.

– Virek úr, én…

– Egy pillanatot kérnék. Paco! Gyere ide, gyermek.

Marly kinyitotta a szemét, és egy hat év körüli gyermeket látott, aki elegáns, sötét zakót és térdnadrágot viselt világos harisnyával és magas szárú, fekete fűzős csizmával. Barna haja jól fésült hullámban hullott a homlokába. Valamit tartott a kezében, valamiféle dobozt.

– Gaudí 1900-ban kezdte megépíteni ezt a parkot – magyarázta Virek. – Paco korabeli ruházatot visel. Gyere ide, gyermek. Mutasd meg nekünk a csodádat.

– Señor – válaszolta Paco pöszén, majd meghajolt, és előrelépett, hogy bemutassa a kezében tartott tárgyat.

Marly csak bámult. Egyszerű fadoboz, üveg előlappal. Tárgyak…

– Cornell – szólalt meg a könnyeit feledve. – Cornell? – Virek felé fordult.

– Dehogy. Az a csontba ültetett tárgy egy Braun biomonitor. Élő művész alkotása.

– Több is van? Több doboz?

– Én hetet találtam. Három év alatt. Tudja, a Virek-gyűjtemény afféle fekete lyuk. A vagyonom természetellenes sűrűsége ellenállhatatlanul magába szippantja az emberi szellem legritkább alkotásait. Ez a folyamat autonóm, és én nagyon ritkán tanúsítok iránta érdeklődést…

De Marly már bele is veszett a dobozba, a lehetetlen távolságokba, amiket megidézett, a veszteségbe és vágyódásba. Az ünnepélyes volt, gyengéd, és valahogy gyermeki. Hét tárgyat tartalmazott.

A karcsú, üreges csontot, amit biztosan repülésre teremtettek, és egy nagy madár szárnyából származhatott. Három archaikus áramkört, arany útvesztőkkel nyomtatva. Egy égetett agyaggömb sima, fehér felületét. Egy csipkedarabot, amit elfeketített az idő. Egy ujjnyit abból, ami Marly feltételezése szerint emberi csuklócsont lehetett, szürkésfehér, egy apró eszköz hézagmentesen beleültetett nyelével, amely valaha közvetlenül érintkezhetett a bőr felszínével, de mostanra megperzselődött és megfeketedett.

A doboz egy univerzum volt, egy vers az emberi tapasztalat határaira dermedve.

– Gracias, Paco.

A doboz és a fiú eltűnt.

Marly csak tátogott.

– Á. Bocsásson meg, elfelejtettem, hogy ezek az átmenetek túl váratlanok még magának. De most beszélnünk kell a megbízatásáról.

– Virek úr – kérdezte Marly –, micsoda „Paco”?

– Egy alprogram.

– Értem.

– Azért alkalmaztam, hogy keresse meg a doboz alkotóját.

– De, Virek úr, a maga forrásaival…

– Amelyek között immár maga is szerepel, gyermek. Nem kívánja, hogy alkalmazzam? Amikor a tudomásomra jutott, hogy Gnasst átverték egy hamis Cornell-lel, azonnal láttam, hogy még hasznát vehetem ebben az ügyben. – A férfi vállat vont. – Ismerje be, van némi tehetségem ahhoz, hogy elérjem a kívánt eredményeket.

– Az biztos, Virek úr! És igen, szeretnék dolgozni önnek.

– Nagyszerű. Fizetést fog kapni. Hozzáférést is kap bizonyos hitellehetőségekhez, bár, amennyiben, mondjuk, komolyabb ingatlanokat kellene megvásárolnia…

– Ingatlanokat?

– Vagy egy vállalatot, esetleg űrhajót. Olyankor az indirekt jóváhagyásomra lesz szüksége, ami szinte bizonyosan teljesül majd. Máskülönben szabad kezet kap. De azt javasolnám, olyan keretek között dolgozzon, ahol kényelmesen érzi magát. Különben fennáll a veszélye, hogy elveszíti az intuícióját, és az intuíció ilyen esetekben kulcsfontosságú. – Ismét rávillantotta azt a híres mosolyát.

Marly mély levegőt vett.

– Virek úr, és mi lesz, ha kudarcot vallok? Mennyi idő áll rendelkezésemre lokalizálni ezt a művészt?

– Élete hátralévő része – válaszolta a férfi.

– Már ne haragudjon – bukott ki Marly száján önmaga legnagyobb elszörnyedésére –, de jól értettem, azt mondta, hogy egy… egy tartályban él?

– Igen, Marly. És ebből a meglehetősen végstádiumú perspektívából azt javasolnám, próbáljon meg a jelenben élni a saját testében. Nem a múltban, már ha érti, mire gondolok. Ezt olyan emberként mondom, aki már nem bírná ki azt az egyszerű állapotot, mivel a testem sejtjei a szólókarrier utópisztikus hajszolását választották. Úgy képzelem, egy szerencsésebb embernek, akár egy szegényebbnek hagynák, hogy végre meghalhasson, vagy legalább be legyen programozva valamiféle hardver magjába. Viszont engem korlátok közé szorít a körülmények bizánci hálózata, amely tudomásom szerint az éves jövedelmem egytizedét emészti fel. Vagyis, azt hiszem, én vagyok a világ legdrágább rokkantja. Meghatottak, Marly, a szívügyei. Irigylem azt a szabálykövető húst, amelyben megszülettek.

És Marly egy pillanatra egyenesen belenézett abba a gyengéd, kék szempárba, és az emlősök ösztönös bizonyosságával megérezte, hogy a rendkívül gazdagok már távolról sem emberek.

Az éjszaka szárnya úgy borította be Barcelonát, akár egy hatalmas, lassú redőny, miközben Virek és a Güell eltűnt, Marly pedig ismét az alacsony, bőrborítású padon találta magát, tépett, foltos kartondarabokat bámulva.

3.
BOBBY TOL EGY WILSONT

A halál olyan könnyű. Ezt most már tisztán látta: egyszerűen megtörténik. Az ember elköveti a legapróbb hibát, és ott is van, hűvösen és szagtalanul buborékodzik elő a szoba négy francos sarkából, az ember anyjának barrytowni nappalijában.

Na baszki, gondolta, Napi-Kettő halálra fogja röhögni magát, először jutok ki, és rögtön húzok egy wilsont.

Nem hallatszott más a szobában, csak a reszkető fogai halk, állhatatos vacogása, a szuperszonikus bénultságé, ahogy a visszacsatolás beleette magát az idegrendszerébe. Csak nézte dermedt kezét: finoman remegett pár centiméterre attól a műanyag gombtól, amely megszüntethette volna az őt éppen kicsináló csatlakozást.

Baszki.

Hazaért, és azonnal nekilátott, bedugta a Napi-Kettőtől bérelt jégtörőt, és csatlakoztatta magát, majd rárepült a bázisra, amit első élő célpontjául választott. Azt gondolta: így kell ezt csinálni; ha az ember meg akarja tenni, akkor tegye. Még csak egy hónapja volt meg a kis Ono-Sendai deckje, de azt már tudta, hogy többre akarja vinni egyszerű barrytowni svindlernél. Bobby Newmark, alias Count Zero, de ennek most vége. A filmek soha nem így érnek véget, legalábbis nem rögtön azután, hogy elkezdődtek. A filmekben beszalad a hős cowboy barátnője, esetleg a partnere, lerántja róla a tródákat, rácsap a kis piros KI gombra. És az ember túléli a dolgot.

De Bobby most egyedül volt, az autonóm idegrendszerét felülírta egy adatbázis, ami Barrytowntól háromezer kilométerre helyezkedett el, és ezt ő is tudta. Volt valami mágikus a ráboruló sötétségben, valami, ami bepillantást biztosított neki annak a szobának a végtelen kívánatosságába a szőnyegszínű szőnyegeivel és függönyszínű függönyeivel, a lepukkant hab ülőgarnitúrájával, a szögletes krómkerettel, ami a hatéves Hitachi szórakoztatómodul elemeit tartotta.

A menetre való felkészülés során gondosan behúzta a függönyöket, de most valahogy mintha mégis kilátott volna oda, ahol Barrytown lakóházainak hulláma feltornyosult, hogy lecsapjon a Telep sötétebb tornyaira. Azt az épülethullámot antennák és dróthálós parabolák finom rovarszőrzete borította, száradó ruhákkal teli kötelek kusza hálójában. Az anyja gyakran panaszkodott erre, neki szárítógépe volt. Bobbynak eszébe jutott, ahogy az asszony ökle kifehéredett az erkélykorlát műbronzán, a száraz ráncai, ahol a csuklója meghajlott. Eszébe jutott egy halott fiú, akit a Nagyjátszótérről cipeltek ki fém hordágyon, olyan színű nejlonba csomagolva, mint a rendőrautók. Leesett, és beütötte a fejét. Leesett. Fej. Wilson.

Megállt a szíve. Úgy rémlett, talán az oldalára zuhant, és rugdosott, akár egy rajzfilmállatka.

Bobby Newmark halálának tizenhat másodperce. A svindler haláláé.

Majd valami behajolt, valami megfogalmazhatatlan hatalmasság mindennek a távoli pereméről, amit valaha is ismert vagy el tudott képzelni, és megérintette.

::: MIT CSINÁLSZ? MIÉRT CSINÁLJÁK EZT VELED?

Lányhang, barnahaj, sötétszemek…

: MEGÖLNEK MEGÖLNEK SZEDD LE SZEDD LE.

Sötétszemek, sivatagicsillag, drappfelső, lányhaj…

::: DE EZ CSAK EGY TRÜKK, NEM LÁTOD? CSAK AZT HISZED, HOGY ELKAPOTT. NÉZD. MOST ÉN IS BEFÉREK IDE ÉS NEM TE CIPELED A HURKOT.

És a szíve rögtön hanyatt dobta magát, a hátára, majd piros rajzfilmlábacskáival felrúgta az ebédjét, és a galvanizált békalábgörcs felrepítette a székéből, és letépte a homlokáról a tródákat. A hólyagja elengedte magát, amikor beütötte a fejét a Hitachi sarkába, és valaki azt mondta a szőnyeg poros szagába, hogy a picsába a picsába a picsába. A lányhang eltűnt, semmi sivatagicsillag, egy villanásnyi hideg szél és vízmosta kő…

Ekkor felrobbant a feje. Ezt nagyon tisztán látta, valahonnan messziről. Mint egy foszforgránát.

Fehér.

Fény.

4.
BEJELENTKEZÉS

A fekete Honda húsz méterrel az ősöreg olajfúrótorony nyolcszögletű fedélzete felett lebegett. Közeledett a hajnal, és Turner már ki tudta venni a helikopter leszállóját jelző biohazárd-lóherét.

– Biológiai veszély van odalent, Conroy?

– Semmi olyasmi, amihez maga ne lenne réges-rég hozzászokva – válaszolta Conroy.

Egy piros kezeslábasos alak heves kézmozdulatokkal jelzett a Honda pilótájának. A propellerhullámok csomagolóhulladékokat sodortak a tengerbe leszállás közben. Conroy rácsapott a hámján lévő kiengedőgombra, és áthajolt Turneren, hogy kinyissa az ajtót. Amikor az oldalra siklott, mellbe vágta őket a motorok zúgása. Conroy vállba bökte Turnert, és sürgető emelő mozdulatokat tett felfelé fordított tenyerével. A pilótára mutatott.

Turner kimászott, és levetette magát, a propeller elmosódottan viharzott felette, és már Conroy is ott guggolt mellette. A helikopter-leszállópályákra jellemző, behajlított térdű rákmozgással hagyták el a kopott lóherét, a Honda szele a bokájukon csattogtatta a nadrágszárukat. Turner egy golyóálló műanyagból öntött egyszerű, szürke bőröndöt szorongatott, az egyetlen poggyászát; valaki bepakolta neki a szállodában, és az ott várta a Cusimán. Váratlan hangváltozás jelezte számára, hogy a Honda emelkedni kezdett. Magas sivítással a part felé indult, nem égtek a lámpái. Amikor a hangja elhalkult, Turner meghallotta a sirályok sikoltozását és a Csendes-óceán csapkodó, loccsanó hullámait.

– Valaki egyszer megpróbált létrehozni itt egy adatkikötőt – magyarázta Conroy. – Nemzetközi vizek. Akkoriban még senki nem élt a föld körüli pályákon, ezért ennek pár évig volt is értelme… – Elindult a fúrótorony felső szerkezetét tartó kérges gerendák erdeje felé. – Az egyik elképzelt lehetőségben, amit a Hosaka megjelenített, idehoznánk Mitchellt, kipofoznánk, felraknánk a Cusimára, és irány a jó öreg Japán, teljes gőzzel. Én azt mondtam nekik, hogy azt a hülyeséget el is felejthetik. A Maas meg fogja neszelni, és erre a cuccra azzal támadnak, amivel csak akarnak. Azt mondtam nekik, hogy a D. F.-ben lévő létesítmény a megoldás, hát nem? A Maas nagyon sok szarsággal meg se próbálkozna ott, Mexikóváros kibaszott közepében…

Egy alak lépett ki az árnyékból, a fejét eltorzította egy képnagyító eszköz kidülledő szemüvege. Egy rájuk szegezett, Lansing többcsövű tűvetővel intette őket tovább.

– Biohazárd – közölte Conroy, miközben elmentek mellette. – Itt hajtsa le a fejét. És nézzen a lába elé, a lépcső eléggé csúszik.

A fúrótoronynak rozsda-, használatlanság- és sósvíz-szaga volt. Ablakokkal nem rendelkezett. Elszíneződött falait terjeszkedő rozsdafoltok csúfították. Akkumulátorról működő neonlámpák lógtak le a fenti gerendákról néhány méterenként, rettenetes, zöldes árnyalatú fényt árasztva, egyszerre intenzíven és idegesítően egyenetlenül. Legalább tucatnyi alak dolgozott ebben a központi helyiségben, a jó szakemberek laza precizitásával mozogva. Profik, gondolta Turner; a tekintetük alig találkozott, és nem sokat beszéltek. Hideg volt, nagyon hideg, és Conroy átadott neki egy hatalmas dzsekit, rengeteg kapoccsal és cipzárral.

Birkabőr bomberdzsekit viselő szakállas férfi optikai kábelek kötegeit erősítette egy íves válaszfalhoz ezüstös ragasztószalaggal. Conroy suttogó megbeszélésbe bonyolódott egy fekete nővel, aki ugyanolyan kabátot viselt, mint Turner. A szakállas férfi felpillantott munka közben, és meglátta Turnert.

– Picsába – mondta térdelve. – Azt gondoltam, ez nagy lesz, de úgy tűnik, durva is. – Felállt, és automatikusan beletörölte a kezét a farmerébe. A többi technikushoz hasonlóan ő is mikropórusos orvosi kesztyűt viselt. – Maga Turner. – Elvigyorodott, futólag Conroy felé pillantott, majd elővett egy fekete műanyag palackot az egyik belső zsebéből. – Űzzük el valamennyire a hideget. Emlékszik rám. Azon a melón dolgoztam Marrákesben, amikor az IBM-es fiú átment a Mitsu–G-hez. Én drótoztam a robbanószert a buszra, amivel maga és a francia behajtott a szálloda előterébe.

Turner elvette a palackot, lepattintotta a kupakját, és megdöntötte. Bourbon. Mélyen, savanyúan csípett, melegség áradt tőle szét a szegycsontja környékétől indulva.

– Kösz. – Visszaadta a palackot, amit a férfi zsebre vágott.

– Oakey – mondta. – A nevem Oakey! Emlékszik?

– Persze – hazudta Turner. – Marrákes.

– Wild Turkey – folytatta Oakey. – Schipolon át repültem ide, benéztem a vámmentes boltba. Ez a maga partnere – pillantott ismét Conroy felé – nem túl laza, igaz? Úgy értem, nem úgy, mint Marrákesben, ugye?

Turner bólintott.

– Ha szüksége van valamire – tette hozzá Oakey –, csak szóljon.

– Mint például?

– Még egy italra, vagy van egy kis perui pelyhem, a nagyon durva fajta – vigyorodott el ismét a szakállas férfi.

– Kösz – válaszolta Turner, és meglátta, hogy Conroy elfordul a fekete nőtől. Ezt Oakey is észrevette, gyorsan vissza is térdelt, és letépett egy újabb csík ragszalagot.

– Ez meg ki volt? – kérdezte Conroy, bevezetve Turnert egy keskeny ajtón, amelynek rothadozó, fekete tömítőszalag vette körbe a széleit. Utána megpördítette a kereket, ami bezárta az ajtót; valaki nemrég megolajozta.

– A neve Oakey – felelte Turner, és felmérte az újabb helyiséget. Kisebb. Két lámpa, összecsukható asztalok, székek, mind új. Az asztalokon valamiféle műszerek, fekete műanyag porvédők alatt.

– A barátja?

– Nem – válaszolta Turner. – Egyszer dolgozott nekem. – Odament a legközelebbi asztalhoz, és felhajtotta a porvédőt. – Ez meg mi? – A konzol olyan egyszerű és befejezetlen benyomást keltett, akár egy gyári prototípus.

– A Maas-Neotek cybertérdeck.

Turner megemelte a szemöldökét.

– A magáé?

– Kettő is van. Az egyik a helyszínen. A Hosakában. A leggyorsabb dolog a mátrixban, a jelek szerint, és a Hosaka még a chipjeit sem tudja visszafejteni, hogy lemásolja őket. Vadiúj technológia.

– Mitchelltől kapták őket?

– Azt nem mondták meg. De az, hogy átadták őket, csak hogy könnyebb dolga legyen a zsokéinknak, egyértelműen jelzi, mennyire akarják azt az embert.

– Ki van a konzolon, Conroy?

– Jaylene Slide. Az előbb beszéltem vele – intett fejével az ajtó felé. – A helyszíni felelős Los Angeles-i, egy Ramirez nevű kölyök.

– Érnek valamit? – Turner visszahúzta a porvédőt.

– Nagyon remélem, már amennyibe kerülnek. Jaylene elég komoly hírnevet szerzett magának az elmúlt pár évben, és Ramirez az ő tanítványa. A kurva életbe – borzongott meg Conroy. – Ismeri ezeket a cowboyokat. Kibaszott őrültek…

– Hol szerezte őket? És hol szerezte Oakey-t, ha már itt tartunk?

Conroy elmosolyodott.

– A maga ügynökétől, Turner.

Turner rámeredt, majd bólintott. Megfordult, és megemelte a következő porvédő szegélyét is. Dobozok, műanyagból és polisztirolból, szép rendben sorakozva az asztal hideg fémlapján. Megérintett egy kék műanyag téglatestet, amelyre ezüstszínű monogramot pecsételtek: S&W.

– A maga ügynökétől – ismételte Conroy, miközben Turner felpattintotta a doboz fedelét. A benne lévő pisztoly formára öntött halványkék habban feküdt. Masszív revolver volt, tömpe csöve alatt dudorodó csúnya markolattal. – Taktikai S&W, .408-as, xenonprojektorral – jegyezte meg. – Ilyet akart.

Turner kezébe vette a fegyvert, és hüvelykujjával megnyomta a projektor akkujának ellenőrzőgombját. A dióbarna markolaton kétszer felvillant egy piros LED. Kipattintotta a tárat.

– Lőszer?

– Az asztalon. Kézi töltésűek, robbanóheggyel.

Turner megtalálta az áttetsző, borostyánsárga kockát, bal kezével kinyitotta, és kivett belőle egy töltényt.

– Miért ezt választották nekem, Conroy? – Megvizsgálta a lőszert, majd gondosan beleillesztette a hatos tárba.

– Nem tudom – válaszolta Conroy. – Úgy érzem, eleve magát szemeltek ki, amikor Mitchell szólt…

Turner sebesen megpörgette a tárat, majd visszapattintotta a pisztolyba.

– Azt kérdeztem, miért ezt választották nekem, Conroy. – Két kézzel megemelte a fegyvert, kinyújtotta a karját, és egyenesen a másik arcára célzott vele. – Az ilyen pisztolyoknak néha be lehet látni a csövén, ha jó a fény, és ki lehet venni, hogy van-e benne lövedék.

Conroy nagyon enyhén megrázta a fejét.

– Vagy esetleg valamelyik másik rekeszben láthatja…

– Nem – szólalt Conroy nagyon halkan. – Ki van zárva.

– Lehet, hogy a pszichomókusok ezt elcseszték, Conroy. Mit szól ehhez?

– Nem – válaszolta amaz kifejezéstelen arccal. – Nem cseszték el, és nem fogja megtenni.

Turner meghúzta a ravaszt. A kakas egy üres töltényűrön csattant. Conroy pislantott egyet, kinyitotta a száját, becsukta, és végignézte, ahogy Turner leereszti a Smith & Wessont. Egyetlen csepp verejték csorgott le a haja vonalától, és tűnt el a szemöldökében.

– Nos? – kérdezte Turner, a pisztolyt maga mellett lógatva.

Conroy megvonta a vállát.

– Ne csináljon ilyen szarságokat – felelte.

– Ennyire kellek nekik?

Conroy bólintott.

– Ez a maga műsora, Turner.

– Hol van Mitchell? – Ismét kinyitotta a tárat, és elkezdte megtölteni a többi öt rekeszt.

– Arizonában. Kábé ötven kilométerre a sonorai vonaltól, egy kutatóarkológiában, a fennsíkon. Maas Biolabs, Észak-Amerika. Ott minden az övék, egészen a határig, a fennsík pedig négy felderítőműhold útvonalának kellős közepén van. Mucho biztonságos.

– És hogyan juthatunk be oda?

– Mi sehogy. Mitchell maga fog kijönni. Mi megvárjuk, felszedjük, és épségben a Hosakába szállítjuk. – Conroy beakasztotta a mutatóujját fekete inge nyitott gallérjába, kihúzott onnan egy fekete műanyag zsinórt, majd egy kis fekete nejlonborítékot is, tépőzárral. Óvatosan kinyitotta, és kivett belőle valamit, amit Turner felé nyújtott nyitott tenyerén. – Tessék. Ezt küldte.

Turner letette a pisztolyt a legközelebbi asztalra, és átvette a tárgyat Conroytól. Olyan volt, mint egy duzzadt kis mikrotüske, egyik végén szokványos neurocsatlakozóval, a másikon egy furcsa, kerek alakzattal, ami semmire nem hasonlított, amit életében látott.

– Ez meg mi?

– Egy bioszoft. Jaylene bedugta, és azt mondta, szerinte egy MI kimenete. Egyfajta dosszié Mitchellről, a végén egy üzenettel a Hosakának. Jobb lenne, ha maga is bedugná; nem ártana, ha gyorsan képbe kerülne…

Turner felpillantott a szürke izéről.

– Jaylene hogy viselte?

– Azt mondta, inkább fekve csinálja. Nem úgy nézett ki, mint akinek tetszett.

A gépálmok különös szédülést tudnak okozni. Turner lefeküdt egy szűz hőhabmatracra rögtönzött hálóhelyiségében, és csatlakoztatta Mitchell dossziéját. Az lassan töltődött be; volt ideje lehunyni a szemét.

Tíz másodperccel később már ki is nyitotta. Rámarkolt a zöld habra, és megpróbálta leküzdeni a hányingerét. Újra lehunyta a szemét… Ismét megjelent, fokozatosan, a tények és szenzoros adatok villogó, nemlineáris áradata, egyfajta narratíva, szürreális ugrásokban, vágásokban és egymásba fonódásokban közvetítve. Kicsit olyan volt az egész, mint egy véletlenszerűen létrejövő és megszűnő hullámvasúton utazni elképzelhetetlenül rövid intervallumokban, a semmi minden egyes lüktetésére magasságot, lendületet és irányt váltva, azt leszámítva, hogy a váltásoknak semmi köze nem volt semmiféle fizikai orientációhoz, csak a paradigmák és szimbólumrendszerek villámgyors váltakozásaihoz. Ezeket az adatokat a legkevésbé sem emberi fogyasztásra szánták.

Nyitott szemmel kihúzta a csatlakozót a bemenetből, és csak fogta, verejtéktől síkos tenyérrel. Olyan volt az egész, mint egy rémálomból ébredni. Nem sikoltozósból, ahol a félelmek egyszerű, rettenetes formákat vesznek fel, hanem abból a fajta sokkal felkavaróbb álomból, ahol minden tökéletesen és borzalmasan normális, és semmi nem stimmel…

Az élmény intimitása hátborzongató volt. Nyers adatátvitel hullámain küzdötte magát keresztül, minden akaraterejét bevetette, hogy elnyomja azt az érzést, ami a szerelemre hasonlított, arra a megszállott gyengédségre, amit a megfigyelő kezd érezni hosszas megfigyeléseinek tárgya iránt. Napokkal vagy órákkal később, ezt tudta, Mitchell tanulmányi adatainak legjelentéktelenebb részletei is a felszínre bukkanhatnak az agyában, vagy a szeretője neve, súlyos, vörös hajának illata a napfényben…