Chris Land

Alfa és Omega

Webster-sorozat 5.

©Chris Land

Szerkesztette: NeylaGrey

Borítóterv: Chris Land

Szerző facebook oldala:

www.facebook.com/chrisland0223

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2025.

epub ISBN: 978-615-6624-93-2

mobi ISBN: 978-615-6624-94-9

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes

írásbeli engedélye nélkül.

Útmutató

* – A történet egyes szám első személyben íródott.

*** – A történet egyes szám harmadik személyben folytatódik.

Az ismeretlen szavak, mondatok dőlt betűvel vannak megkülönböztetve egymástól, melyeknek magyar megfelelője a következő szóban vagy mondatban megtalálható, ismétléseknél azonban hanyagolhatók.

FIGYELEM!

A könyv megtörtént eseményeken alapul, tartalma a nyugalom megzavarására alkalmas, így csak erős idegzetűeknek ajánlott. A regény alapját egy film szolgáltatta: Man Eaters of India, amelyet a NatGeo engedélyével tárok a nyilvánosság elé. Az eseményeket feldolgoztam, kibővítve a valóvilágból merített saját gondolataimmal, a cselekménysorozatokat pedig a fantáziám dúsította. Ha mégis akadna olyan részlet, amely helyenként élethű szituációkra hasonlítana, az csupán a véletlen műve.

A felhasznált irodalom sajnos nem áll a rendelkezésemre, mert képtelenség lenne felsorolni mindazon könyvek íróit és kiadványaik címét, amelyeket elolvastam annak érdekében, hogy némileg tájékozott legyek az adott ország múltbeli és jelenlegi kultúrájában, szokásaiban. Emellett ugyanez vonatkozik mindazon filmre, dokumentumfilmre, filmrészletre, melyeket megnéztem azért, hogy végleg összeálljon az általam létrehozott történet.

A nevek egy része valós személyeket takar, amelyet tiszteletem jeléül meghagytam, hiszen ezek a megbecsült köztisztviselők mind a mai napig épp úgy küzdenek a falusiak életéért, akár a kipusztulófélben lévő fajok megmentéséért.

Fejet hajtok a lelkierejük és tetteik előtt!

„A világ illúzió, ezért nincsen különbség jó és rossz,

szeretet és gyűlölet között.”

– Aghóri bölcsesség –

Az erdő fáinak lombkoronái fölénk tornyosultak – akadt ott tölgy-, füge-, tandu-, tik-, banyán- és ébenfa –, az aljnövényzetet nagy számban liánok, páfrányok, cserjék és fűfélék borították. A tűző nap aranyló sugarai lehatoltak az aljzatig és széles sávokban világították meg a környező területet, amelyet iszonyú hőség uralt, miközben meleg szél fújt. Aziz Raman, az egyiptomi kopt keresztény archeológus mellettem haladt a keskeny ösvényen és elég sűrűn pillantgatott hátra, így megérdeklődtem tőle: – Baj van?

– Nincs, csak nem szeretem a meglepetéseket.

– Követnek?

– Nem.

– Akkor?

– Biztos tudni akarod?

– Tigris?

A régész megállt, megtámasztotta a markában szorongatott hosszú bot végét a földön, és rám szegezte a tekintetét. Elnézegettem én is a mandulavágású szemeket, a bronzbarna bőrszínt, az ébenfekete fölnyírt hajat, aztán szikár alkata következett, amelyet nagy bánatomra farmer és fehér, félig begombolt ing fedett, mely eltakarta a lapos, tónusos hasfalat.

– Ne vetkőztess! – mosolyodott el. – Továbbá én sem szeretem, ha kutatnak a fejemben.

– Ezek szerint ebben az indiai erdőben nincs tigris – vontam le a következtetéseket.

– Senki nem mondott ilyet – szögezte le. – Azért, ha jönne egy bengáli tigris, ne nézz a szemébe, mert azt nem szereti.

– Én sem szeretek sok mindent, mégsem harapom át a torkodat miatta… Sundarbans mangroveerdeiben a helyiek ezt úgy oldják meg, hogy a fejükre hátulra álarcot kötöznek, így nem támadja meg őket a nagymacska, amely általában hátulról ront rá az áldozatára.

– Azért ott is akad haláleset.

– Nem tudom, mit vagy úgy oda, hiszen így is én vagyok a gyengébb, akinek a vadállat majd nekiesik… Amúgy jó felé megyünk?

Bronzemberem alig láthatóan megingatta a fejét. – Bízz bennem! Nem messze innen van a falu, ahova tartunk, úgyhogy induljunk.

Raman előrenézett, aztán kilépett, én meg utánabaktattam. Alig tettünk meg pár métert, máris megtorpant előttem és hátranyújtotta a kezét. – Add csak oda a fegyvered!

Előhúztam a Taurust, amit a markába nyomtam. – Én így védtelen vagyok.

Azonnal megkaptam a botját, s leintett, hogy maradjak csendben. Eleget tettem a néma kérésnek, sőt úgy megkövültem, hogy a sóbálvány hozzám képest csak múló alkotás lehetett. Tényleg igaza volt a férfinak, mert megzörrent a bokor, majd felbukkant kissé odébb egy őz, amely meglátott minket, és felvéve a nyúlcipőt rögvest olajra lépett. Ekkor a közelből elefánttrombitálás hangzott fel, amelyet csörtetés és sorozatos lövések követtek. Raman felém fordulva megpördített, de elkésett, mert már nekünk rontott egy hatalmas példány az ormányát égnek emelve. Visszarettentem az elsöprő erő láttán, az óriási és dühös állattól még inkább, mi több, azonnal hátrálni is kezdtem, de hanyatt estem. Régészem késlekedés nélkül felrántott, nehogy az elefánt eltaposson engem, ugyanakkor az agyara már a gyomromnak szegeződött, mellyel egy fának taszított minket. Raman hátulról a derekamat fogva lerántott az öreg banyánfa vastag törzséhez, a hátam mögül előrenyúlt, s épp úgy próbálta visszatartani a belém fúródó agyarat, akár én. Behúztam ugyan a hasam, ennek ellenére vészesen és egyre jobban fúródott belém a gigantikus szemfog, hogy mindkettőnket egyszerre felnyársaljon.

– Meg ne mozdulj! – lehelte bronzemberem, aki a jobb kezét a gyomromnak szegeződő agyarnak vetette, majd ráfogott. Moccanni sem tudtunk, bár az elefánt is megdermedt. Nem hím állat volt, inkább egy idősebb nőstény matriarcha lehetett, amely a csordát vezette, igaz, olyanról még sosem hallottam, hogy pont egy ilyen békés és tapasztalt példány támadt volna az emberre. Éreztem Raman gyors szívverését, ziháló légvételét, végül a hangja is megérkezett: – Nyugi, nem lesz baj.

Miközben a halállal néztünk farkasszemet, egy egész elefántcsorda tódult ki a vékony ösvényre, mintha valamitől megriadtak volna, vagy épp kergették volna őket, a miénk pedig az ormányával tapogatózni kezdett. A nyakamat érte az érdeklődő testrész, megszagolgatott, s amint fújt egyet, bronzemberem a tenyerét a fogóujjakhoz tette, majd egy gyengéd mozdulattal végigsimított rajta. Az elefánt lapát fülei szétálltak, halkan morgott, a háttérből pedig egy keserves, vékony hangú trombitálás hallatszott, így a csorda nyomban visszafordult és elhagyta a terepet.

Ezalatt vagy három ember tűnt fel a tisztáson. Egyikük egy távcsöves puskát emelt az óriásra, de mielőtt meghúzhatta volna a ravaszt, felmarkoltam a régész által elejtett Taurust, és ráirányítottam. – Ne, vagy ez lesz az utolsó pillanatod az életben!

Míg időt nyertem, sőt lehet, hogy az indiaiak nem is értették meg, hogy mit beszéltem, a bennünket fenyegető elefánttehén is fújt egy nagyot, félrebillentette a fejét, meglengette a fülét, nagy barna szemeivel alaposan megnézett minket, majd követte a többieket, ugyanakkor járművek érkeztek, melyekből újabb egyének kerültek elő.

– Jól vagy? – lökött egyik karjából a másikba Raman, közben a gyomorfalamat tapogatta, és lenyúlta tőlem a stukkert.

– Semmi különös, csak kissé behorpadtam – taglaltam reszketegen az állapotomat.

– Akkor megnyugodtam.

– Eddig sem voltál túlzottan ideges – kecmeregtem fel, aztán felhúztam őt is.

Amikor régészem az ujjára lógatta a Taurust, majd eltartva magától félig föltette mindkét kezét, gyanúsan az újonnan érkezőkre kémleltem. Az autóval vadászok és katonák jöttek, úgy heten voltak, s ránk emelték a fegyvereiket. A három helyinek tűnő figurát durván a földre kényszerítették, megmotozták őket, elszedték tőlük a távcsöves puskát és a késeiket. Hozzánk egy markánsabb alak lépett: tisztes őszes halántékkal, bajusszal, s az állán egy kis körszakállal rendelkezett. Az ötvenes éveiben járhatott, határozott fellépésű figurának hatott, közben az egyik társa végigtapogatta régészem ruháját, eltulajdonította egyiptomi hajlott tőrét, rugós bicskáját, a Taurust is elvette tőle, amelyeket odaadott az előtte posztoló tekintélyt parancsoló férfinak. A főnök megnézte, mi került elébe, aztán Ramanra szegezte a tekintetét. – Téged még nem láttalak itt.

Bronzemberem egy ideig emésztette a fura akcentussal érkező mondatot, végignézett az előtte álló egyénen, végül a pillantása megállapodott az arcán. – Nem is jártam még itt soha.

– Mit keresel errefelé?

– A faluba tartunk.

– Az európai nő veled van?

– Igen, együtt vagyunk.

– Honnan jött? – kérdezte tőlem a társa.

– Magyarországról.

– Az hol van?

– A térképen.

– Elmaradott kis ország lehet, ha nem hallottam róla.

– Az – nyugtáztam. – Egy tízmilliós nomád horda vagyunk, évezredek óta jurtákban élünk, lovakkal közlekedünk és nyilakkal lövöldözünk. Mivel hét vezérünk van, a hét minden egyes napján kivégzéseket tartunk, ahova a nép is hivatalos, hétvégén pedig megünnepeljük, hogy életben maradtunk. Úti paktumunk sajna még nincs, de vándornépként is alkalmazkodunk.

– És hol a lova meg az íja?

– Nem is tudom – fordultam körbe zavartan –, elhagytam volna?

Míg Raman és a főnök elmosolyodva összenéztek, a katona meghökkenve bámult rám, majd szó nélkül odébb ment és a felettesére tekintett, aki máris helyesbített: – El ne hidd… Magyarország egy gyönyörű ország, alkalomadtán keresd meg a térképen, mert azt mondják, hogy a nők a világon ott a legszebbek. Az unokaöcsém is ott tanul, hát le van nyűgözve a bájos hölgyektől – világosította fel a társát, aztán tovább érdeklődött bronzemberemtől: – A tiéd a fegyver?

– Nem – mondta Raman.

– Ezzel lőttek?

– Nem.

Az indiai megszagolta a fegyvercsövet, és feltette a következő kérdést: – A nőé?

– Elvileg.

– Honnan van?

– Örökölte.

– Van fegyvertartási engedélye?

– Nincs

– Elkobzom.

– Ne tedd.

– Nekem itt ezzel nem fog lövöldözni.

– Eszében sincs.

– Akkor meg minek?

– Riogatni az arra érdemeseket.

– Megbízható? – nézett az indiai a régészre.

– Már a nő vagy a lőfegyver? – tudakolta Raman, de meg sem várta a feleletet: – A Taurus egy hulladék, amit házilag megbuheráltak, jelenleg vaktöltény van a tárban, az éles lőszer a táskámban. A nő őszinte, becsületes, veszélytelen a társadalomra, növény- és állatvilágra.

– Akkor erről nincs tudomásom – adta vissza a férfinak a stukkerem az összes tulajdonával együtt, majd kezet nyújtott neki, s bemutatkozott: – dr. Kumar Singh, vadvédelmi főfelügyelő. Megelőzött a híretek. Gondolom, te vagy dr. Aziz Raman.

– Személyesen – fogadta a kézfogást bronzemberem. – A hölgy pedig Christina Webster.

– Üdvözlöm – biccentett Singh.

– Örülök, hogy megismerhettem – vettem fel a földről a motyómat.

– Részemről a megtiszteltetés… Nagy szükségem van megbízható emberekre, legyen az nő vagy akár férfi. Mi volt ez az előző affér? Miért támadt az a tehén?

– Lövések dördültek, ennyit hallottunk – szedelőzködött Raman is, miután elpakolt.

– Shakti, a matriarcha dolgozó elefánt volt, aztán jöttek az állatvédők. Igen jámbor példány, ezért nem értem a dolgot, ámbár sajnos errefelé is előfordul egy-két orvvadász. Annak az elefánttehénnek is le kéne már fűrészelni az agyarát, nektek viszont nagy szerencsétek volt vele… Nem tetszik az a távcsöves puska sem, igaz, a helyiek is zavargatják a csordákat, ha a földjeiket fenyegetik a vadak, de akkor is csak fáklyákat vagy paprikasprayt alkalmaznak… Épp a faluba visz az utunk, remélem, csatlakoztok hozzánk.

Mivel Raman beleegyezett, bepréselődtünk a ponyvás terepjárókba és elindultunk. Az erdőt hamar felváltották a teraszos völgyekkel tagolt dombvidékek, ahol már kevesebb volt a fa, s főként mezőgazdasági tevékenység folyt. Az öntözéses földművelésnek köszönhetően termeltek ott rizst, búzát, cukornádat, dohányt, gyapotot, sőt jó pár sor teaültetvény is szegélyezett egy-egy banánfás területet.

*

Szegényes, poros kisfaluban állt le a járgány. Egymás mellett sorakoztak a nádból tákolt viskók, vályogból tapasztott kalyibák, néhol tűnt csak fel egy-egy téglából épült ház. Némely kunyhó előtt kötelekkel megerősített gyékényágy volt, akadt ott kút, arrébb egy kivénhedt roncs autó, elvétve tehenek, hosszúfülű kecskék vagy kapirgáló tyúkok lebzseltek itt-ott. A faluszéli mezőkön búzát termesztettek, gyújtósnak kötegekben hordták száradni a gyerekek a derékig érő csomókban termő füvet. A gabonatábla kis részét már betakarították és bálákba rakták a terményt. Mögötte bozótos terület vonta magára a figyelmet, körülölelve erdős részekkel. Két-három színes száriban lévő nő az otthona előtt sikálta a tálakat, a küszöbön a Tandu-fa leveléből a férfiak sodorták a dohányukat.

Amint Singh kiszállt, köré gyűlt a fél falu. Először a gyerekek lepték meg, aztán érkeztek a felnőttek. Igen nagy hírnévnek örvendhetett, mert azonnal körülvették és kérdezgetni kezdték őt hindi nyelven. Amíg az indiai próbálta csitítgatni a tömeget, azon kaptam magam, hogy egyre több férfi bámul engem. Nem szóltak, csak bambán, kitartóan mustráltak, mintha soha életükben nem láttak volna fehér nőt. Ez eleinte frusztrált, így a tekintetem átsiklott a túloldalra, ahol ugyanebbe a problémába botlottam. Mivel zavart a sok együgyű és bárgyú bamba, Ramanba kapaszkodtam. – Mondd meg nekik, hogy veled vagyok.

– Értik azok – jött a felelet –, csak csodálnak téged.

– Na jó, de ennyire?

– Hát egy kicsit tényleg túlzásba viszik.

– Ezek úgy rám fognak szállni, mint legyek a szarra… Téged ez nem zavar?

Régészem visszafogta kitörni készülő nevetését. – Csupán érdekesnek tartanak, mert fehér a bőröd és szőkésbarna a hajad, ők meg nemigen látnak ilyet. Én is büszke vagyok rád, bár ez tényleg egy kicsit sok.

– Engem is sokkol… Tudatnád ezt velük?

– Nem hinném, hogy beszélik a nyelvünket; szerintem itt a hindi járja vagy olyan angol, amit én sem értek meg… Apropó, van a ruhád alatt valami?

– Mindig van, amit szívesen ledobnék ilyen dög melegben.

– Legyen is, mert míg lecincálnák rólad, csak odaérek.

– Biztató. És egyedül elbírsz ennyi emberrel?

– Nem, de itt a főfelügyelő.

– Megnyugodtam.

– Nézd, ez egy indiai kisfalu, ahol nekünk kell alkalmazkodnunk.

– Az odáig rendben van, én viszont némileg átfogalmaznám a mondatodat: ez India, ahol a lánygyermekeket szégyellik, megvetik vagy megölik, mert a fiú a minden, ezért pedig közel 60 millióval kevesebb nőnemű él ebben az országban, mint hímnemű.

– Eddig is értettem a célzást – részletezte bronzemberem –, de úgy rémlik, hogy mi segíteni jöttünk ide… Indiában tisztelik a külföldieket, én pedig nem akarok konfliktusba keveredni egyikükkel sem. Singh majd rendet tesz közöttük.

Kumar Singh pár perc türelmet kért az emberektől, a neve hallatán megfordult, közben egy gyönyörű nő kopogtatta meg a vállam, összetette a két tenyerét, fejet hajtott és köszöntött bennünket: – Namaste, már vártalak benneteket, Indira Battuti vagyok.

– Namaste – viszonoztam. – Christina Webster, ő pedig a társam, dr. Aziz Raman.

Bronzemberem is követte a példámat és egy csöppet hosszabban felejtette rajta a szemét, mint illett volna. Igaz, Indira valódi szépség volt, a nevéhez híven ragyogott, főleg a sok aranykarperec, gyűrű és nyaklánc miatt, ami rajta volt. Harminc év körüli lehetett, hollófekete hosszú hajjal rendelkezett, szabályos arc, festett vízkék szemek és hattyúnyak jellemezte. Aranyszegélyes, kékes szárit viselt, bal orrlyukában apró orrba való díszelgett, bindi nem volt a homlokán, ami annyit jelentett, hogy útközben elhagyta vagy szabad préda, akinek nincs férje, sőt szemmel verésben sem részesítették, amiért viselhette volna az ékszert. A kézfeje és a tenyere barna és türkiz színű hennával volt kifestve, lótusz- és pávaszimbólumokat ábrázolt, így Bollywoodban igazi kasszasikereket érhetett volna el. Úgy láttam, nem csak én voltam lenyűgözve türkizbe csomagolt mivoltától, még régészemnek is leesett az álla a látványtól, főleg, amikor Dira megigazította a fején a „bandanna”-t, vagyis a kendőt, elmosolyodott, és a szépségéhez még kedvesség is társult. – Már nagyon vártalak titeket, kérlek, pihenjetek egy keveset, készítek nektek gyorsan „purit”, mellé sültburgonyát és padlizsánt.

– Miattunk ne fáradjon… – kezdte Raman.

– Nem fáradtság.

–… bár, ha megengedné, kicsit körülnéznénk. Messze van innen a folyó?

– Valamivel több, mint félóra gyalog – mutatott a búzatáblán túl Dira.

– Vidd az autót, addig lerendezem az embereket – fűzte hozzá Kumar és odaadta a férfinak a slusszkulcsot.

– Shukriya – köszönte meg bronzemberem, majd hozzám fordult. – Jössz?

– Persze.

Amint régészem beült a terepjáróba, elfoglaltam az anyósülést és máris indultunk. Eleinte az úton haladtunk, kikerültünk egy kordét, majd letértünk a megadott irányba.

– Gyönyörű nő – taglaltam, amit a férfi elengedett a füle mellett. Gázt adott, és a búzatáblát elhagyva betért a bozótos, erdős területre, ahol fákat kerülgetve kanyargott.

Mihelyt elértünk egy nagyobb töltéshez, melynek az aljában 2-3 méteres elefántfű lengedezett, Raman leállította a járművet és kiszállt. – Valóban az.

– Váltsunk témát! Tudod, ki ez a Kumar Singh valójában?

– Nem.

– Ha jól vagyok informálva, a ’80-as években a Nemzeti Parkban több mint száz embert faltak fel titokzatos fenevadnak, és a vadvédelmi főfelügyelő volt az, aki csapdát állított nekik, így jött rá, hogy három emberevő tigris szedi az áldozatokat. Singh azonnal elpusztította őket, ezáltal lett vége a mészárlásnak.

– Minden elismerésem – fogta meg a motyóját Raman és áttörve a csomókban termő elefántfű halmazon felmászott a töltésre, körülnézett, majd hívogató kézmozdulatot tett. Én is átverekedtem magam a hajladozó nádrengetegen, megálltam mellette, így szóvá tette: – Túl jó a terep, sok a búvóhely, a fa és a bozót, ahol elrejtőzhetnek a vadak, ha kell. Közel a folyó is, ami nem egy hátrány.

– Minek jöttünk ide?

– Csak felmértem a terepviszonyokat, s ha már itt vagyok, megfürdöm.

– Megesznek a krokodilok.

– Most nincsenek itt – határozta el, leporoszkált az enyhén lejtős részen, ledobálta magáról a ruhákat, a cipőt, aztán belegázolt a vízbe.

Érdekes partszakasz volt, mert a földszínű folyóból kivált egy kisebb kanyargós rész, amely megrekedt a homokbuckák között, s ami így több mint húsz méteres tavacskát alkotott. Partján néhány pálmafa, nád és hosszabb fűfajta dőlt a víz felé, itt-ott bozótok és vegetáció látszott, a tavat pedig mindenhol kordában tartották a töltésként szolgáló homokdombok. A bal oldalunkon, a töltés és a folyó között egy hosszabb szakaszon kiszáradt csatorna hívta fel magára a figyelmet, ami kanyargós volt és elég mélynek hatott. Odébb a folyó vizéből épp egy aranysakál ivott, de amint fölfedezett minket felcsapta a füleit, végül elsunnyogott. Maga a folyó sem volt széles, úgy 30 méteresnek tűnt, a túlparton újabb erdős rész következett, buja aljnövényzettel.

Lelépkedem a töltésről, levetkőztem, gyorsan megmártóztam a folyóban, megtörölköztem a ruháimban, majd magamra kaptam egy testhez simuló térdnadrágot, egy topot, fölé pedig egy bokáig érő, tengerkék, kasmírmintás maxi ruhát. Míg régészemre vártam, a szemem megakadt az elefántfűből kibukkanó farkason. A vadállatnak szürke bundája volt, a nyakánál fehér prémmel szegélyezve. Kissé félénken tett pár lépést, aztán óvatosan és sűrűn lesunyta a fejét, ahogy szemmel tartva közeledett a vízhez, ahonnan bronzemberem került elő. Az állat megriadt, hátrált is egy keveset, de régészem ügyet sem vetve rá odajött hozzám és öltözni kezdett. Néha azért rápillantott a farkasra, amely elővigyázatosan ivott, közben a férfi is elismerő pillantással végigmustrált engem. – Egyszerűen lélegzetelállító vagy. Bajban leszek, ha így mész vissza a faluba… Olyan ellenállhatatlan vagy, hogy máris levettél a lábamról… ezt nem kellett volna – nézett körbe, majd önmagára. Sietve felhúzta feszülő farmerján a zipzárt, hátrasimította a kezével a vizes haját, fölvette a cipőjét és megcsókolt.

– Alkalmazkodom – jutottam szóhoz.

– Fordult a kocka, mert elméletben most én vetkőztetlek téged.

– Jöttél volna előbb! Amúgy az átöltözésem a férfiak számára jelzésértékű lesz, remélem.

– Már az is az volt, hogy magammal hívtalak, te pedig jöttél. Bocsánat, de hirtelenjében más nem jutott az eszembe… Csináljak mélyfelvágású sliccet a ruhád oldalán?

– Miért? Máris szaladnom kell valahová? Itt a slicc nem dívik, esetleg majd alkalomadtán…

– Csupán azért, mert látom, társaságod is akadt. Honnan szerezted ezt a szép szürkés példányt? – pillantott régészem az eloldalgó farkasra.

– Omega lehet, a végzet asszonya, vagyis a rangsorban a legutolsó nőstény… Félénk, visszafogott, óvatos, gyengéd és figyelmes.

– Amely egyben céltudatos, elszánt és félelmetes is, akár te, akinek kiválóan működik a hatodik érzéke, sőt igen érzékenyen reagál a külső behatásokra. A hűség és az állhatatosság mintaképe, a végsőkig kitartanak a társaik mellett, míg élnek, megőrzik a függetlenségüket, intelligens, barátságos társas lények. Igazi szabad szellemek, küldetésük a halál és az újjászületés körforgásában az egyensúly fenntartása, melynek útján hangtalanul, láthatatlanul járnak-kelnek. Te a farkas jegyében születtél, ha jól emlékszem, így rengeteg mindent tudsz róluk, ugye?

– Így valahogy.

– A világon nincs vetélytársad – mondta csakúgy. – Nekem viszont lesznek.

Elnevettem magam. – Ne hagyd!

– Nem is… Mennünk kéne vissza, előtte azonban beszéljük csak át még egyszer, hogy mi is az a „Manhai”, ami megtámadja vagy megöli a helyieket? – indítványozta Raman.

– Valójában „man high”, azaz magas ember lehet…

– Ember?

– Kizártnak tartom, bár ők azt hiszik, talán farkasemberre, vérfarkasra vagy valami hasonlóra gondolnak, esetleg hypertrichosisra, azaz Ambras-szindrómában szenvedőkre, de szerintem ez nem más, mint egy állat műve. Tehát maradjunk a Manhai-nál, ahogy a helyiek itt nevezik, amíg nincs jobb ötletem.

– Ez biztos?

– Higgy a megérzéseimben.

– Ezt itt ne nagyon hangoztasd, tudod, hogy milyen babonásak… Amúgy mi az az Ambras szindróma?

– Egy hibás gén okozza, ami által az ember egyes testrészeit, esetleg mindenét hosszú szőr borítja, amely idővel vastagodik és sűrűsödik. Ezt más néven vérfarkas-szindrómának is nevezik.

– Van egy olyan sanda gyanúm, hogy mi még összetűzésbe fogunk keveredni a farkasok miatt – ismertette Raman –, amit megpróbálok majd mindenféleképp elkerülni.

– Ez ne nagyon hangoztasd – feddtem meg –, már a megérzéseidet. Tudod, a babona. Egyébként számos állat van még, ami az emberre támadhat.

– Nem fogok vitatkozni veled – döntötte el a férfi, elmarkolta a derekamat, szorosan magához húzott, megcsókolt, majd az autó felé intett. Megmásztuk a töltést, beszálltunk a terepjáróba, ami már csak a faluban állt meg.

*

Singh még azóta is az emberekkel beszélgetett, amit gyorsan rövidre zárt, fogta a távcsöves puskát és beterelt minket Indira házába. A ház egyszerű volt, semmi felesleges bútor, csak a nélkülözhetetlen felszerelések. Kisvártatva feltűnt egy ismerős alak, akivel a kristálykoponyák ügyét göngyöltük fel Közép-Amerikában, a jaguárok birodalmában, és akinek bronzemberem örült meg elsőként: – Don Juan Mendoza Ramirez, hát mi van veled…

– Aziz Raman és Bogárka, el nem hiszem! – csapkodták hátba egymást.

– Mark Sheldont, a biológust, hol hagytad?

– Azt mondta jön, bár elakadhatott valahol.

– És mi van Sierra Leone fordult leopárdjaival, illetve a dél-brazíliai Paranában lévő minhocãoval? – éledtem.

– Hagyd el, oda is ti kelletek majd – jött üdvözölni engem is a latin-amerikai Don Juan.

– Ezt majd később megbeszéljük – pillantott régészem a ránk várakozó vadvédelmi főfelügyelőre s az épp tálaló Indirára, aki közben leültetett minket.

– Még egy icipici türelmet kérek – szabadkozott a gyönyörű nő, amit nem is bántunk.

– Megáll az eszem, mikkel nem rendelkeznek egyesek – hüledezett Singh és alaposan megnézte a távcsöves puskát.

– Ha jól látom, az egy nagy hatótávolságú optikai irányzékkal, beépített távolságmérővel és szögkorrekcióval ellátott Dragunov mesterlövészpuska – taglalta Raman. – A belőle kilőtt töltény 1000 méteren túl is halálos, bár a lőtávolsága 500-600 méteren belül hathatós, szórása 2 szögpercen belül marad, tehát hagy némi kívánnivalót maga után, ennek ellenére igen megbízható gyilkos. A fegyveren lévő digitális céltávcső elég jó kategóriába sorolható, de mégiscsak a puska precíz belövése határozza meg a pontos találatot.

– Ezek szerint értesz hozzá.

– A katonaságnál felderítő voltam, ahol egyebek között mesterlövészkiképzést is kaptam, ugyanakkor ilyen profin házilag összerakott együttessel még nem találkoztam.

Singh beletúrt egy hátizsákba, kivett belőle egy doboz töltényt és papírokat. Az okmányokat átnézte, kicsit töprengett, majd a fegyvert a lőszerekkel együtt bronzemberem markába nyomta. – Akkor ismerkedjetek össze… Használd, ha kell.

– Elég rég volt a kezemben puska – közölte Raman –, és meglep, hogy ismeretlenül is így megbízol bennem, pedig már ősidők óta nem gyakoroltam.

– Átmenetileg igen, a Don mesélt pár történetet Közép-Amerikáról és rólad.

– Értem. Én is hallottam az emberevő tigrisekről… Bár szerintem Juan azt elfelejtette említeni, hogy többedmagával belevágtak egy mély kútba, így ismerkedtünk össze egymással.

– Azt valóban elfelejtette… Remélem, nem okoz gondot a szegényes környezet.

– Efelől ne aggódj. Gyerekként én is mélyszegénységben éltem és megtanultam becsülni mindazt, ami van.

– A hölgy?

– Megtapasztaltam már, mit jelent nélkülözni – csatlakoztam az előttem szólóhoz.

Singh bólintott, majd folytatta: – A szegénység itt is iszonyatos terhet ró az emberekre, akik a földeken éjt nappallá téve dolgoznak, de így is csak a létminimumhoz szükséges terményt takarítják be. Ezekre a termőföldekre azonban sűrűn bejárnak az elefántok, letapossák vagy megdézsmálják a termést, betörnek a nagymacskák, a farkasok, a leopárdok, néha a hiénák is, és elragadják a kecskéket, az aprójószágot, alkalomadtán egy-egy marhát. Mostanság viszont halálos ellenséget rejtegetnek a búzamezők és a bozótosok.

– Pontosan mi folyik itt? – érdeklődött csendesen régészem.

Kumar Singh megingatta a fejét. – Sajnos elég súlyos a helyzet. Eddig három faluban több mint hetven támadást regisztráltunk, és negyven fölött van a halálesetek száma, melyeknek áldozata szinte mindig gyerek. Felnőtteket is értek támadások, főként nőket. Vadászok, hivatalnokok, fegyveres őrök, vad- és rendvédelmi emberek dolgoznak az ügyön, de így is kevesen vagyunk. Ezen kívül egy zoológus kollégám jelezte telefonon a másik faluból, hogy megérkezett a társatok is, akivel azonnal munkához láttak.

– Mi is ezt szeretnénk – taglalta bronzemberem.

– Azzal tisztában kell lenned, hogy nem itt kezdődtek az események, hanem a másik faluban, ahol az ismerősötök van. Eleinte egy-két gyermek tűnt el, aztán egyre többen lettek. A szörnyű az, hogy pár hónap leforgása alatt közel 30 gyereket ért támadás, közülük a fele belehalt a sérüléseibe, vagy kínhalállal már a helyszínen az életét vesztette. Ezalatt a terület is kiszélesedett, mert három faluból érkeztek a támadásokról és a halálesetekről a vészterhes bejelentések. Eleinte a hiénák kerültek előtérbe, így embereket rendeltem ki a falvak őrzésére, akik utasítást kaptak az azonnali tüzelésre. A baj csak az volt, hogy a környéken egyetlen hiénát sem találtunk… Ekkor kezdtem gyanakodni a leopárdokra és a farkasokra, mert az áldozatokat a fenevadak csak félig falták fel, közben sorra vettük a szóba jöhető vadakat, amelyek itt, a környező település körül élnek és gyilkolhatnak – pillantott Singh a zoológusra, hogy folytassa.

A Don bólintott. – Éjjeli vadászról van szó, amely másodpercek alatt, hangtalanul öl… Erős karmokkal rendelkezik, és megvan vagy két méter magas. Szóba jöhet például a bengáli tigris, ami főleg a Sundarbands Nemzeti Parkban él, azon kívül itt nemigen fordult még elő. A leopárd vagy épp a fekete párduc kizárva, mert azok felhurcolják az áldozataikat a fára. Az indiai csíkos hiéna szintén, hiszen azok semmit sem hagynak a prédából, azonnal felfalják a húst a csontokkal együtt. Ami nagyon valószínű, az a farkas – igaz, mind a kormányszervek, mind a tudósok, sőt még a falubeliek is tiltakoznak az elmélet ellen, mert évezredek óta békében élnek itt egymás mellett.

Mivel egy kis szünet következett, közbeszóltam: – Lent a folyóparton láttam aranysakált. Nálunk Magyarországon az is ölt már.

– Elképzelhető, mégsem valószínű. Marad még a vadkutya, ami ehhez elég vézna.

– Azért ne zárjuk ki ilyen hamar a leopárdokat vagy a párducokat sem, mert ha nincs idejük, azok sem hurcolják fel az áldozatot a fára, miután ölnek – részletezte Singh.

– Milyen időközönként történnek a támadások? – kérdezte Raman.

– Két-háromnaponta, bár van, amikor kimarad, de a másik faluban folytatódik tovább.

– Drónja nincs valakinek? – tudakolta régészem, s amint mindkét fél részéről fejcsóválás volt a válasz, tovább faggatózott: – Milyenek a hegek?

– Nagyrészt harapás- és tépésnyomok.

– Mekkorák, és milyen állatra utalnak?

– Nemsokára megnézheted őket, iderendeltem pár falusi sérültet – felelte Singh.

– A helyiek mit mondanak róla?

– Azt – kezdte vontatottan a főfelügyelő –, hogy nem párducról vagy farkasról, hanem egy fekete emberről van szó, egy spirituális, természetfölötti varázserővel rendelkező lényről, ami támad és öl. A falusiak csak Manhai-nak nevezik őt.

– Bocsánat – vetettem közbe. – Én nemrég beszéltem telefonon Indirával, akinek meghagytam, hogy mind a gyerekek, mind a nők csoportosan járjanak, így a támadások elkerülhetők. Ez megtörtént?

– Sajnos mindig akad egy-egy figyelmetlen gyerek.

– Indirát érte támadás?

– Kérlek, ne vedd zokon, mégis jobb, ha én szólok, mint más, de ha lehet, takard el a vállad, mert ez itt így szokás. A hagyományok megkövetelik… Itt bent még nem is annyira kötelező, de kint… – adott oda egy nagy, sötétkék, félig-meddig áttetsző sálat az érintett, amit megköszönve a vállamra terítettem, míg a nő folytatta: – A kérdésedre válaszolva, igen, ért támadás. Egy erőteljes taszítást éreztem hátulról, amitől hasra estem. Karmok hatoltak a vállamba, büdös csapott meg és elvágódtam. Nagyon gyorsan történt minden. Azt hittem végem, szörnyen megijedtem, bár mire összeszedtem magam, már nem volt ott semmi. Azóta is az motoszkál bennem, hogy a nyakamat akarta elkapni, ami talán azért nem jött össze neki, mert megzavarhatta valami.

– Megnézhetném a sérülést? Esetleg a karmolás nyomokból kiderül némi információ az állatról – puhatolózott ártatlanul Don Juan, mire mindannyian felkaptuk a fejünket, így vette a lapot. – Bocsánat… Mikor történt az eset?

– Kilenc nappal ezelőtt, késő éjjel. Pár órára rá kapta el szegény kis Nishát.

– Megint gyermeket – folyt a társalgásba ismét bronzemberem.

– Igen – bólintott Singh. – A falubeliek egész éjjel keresték az öt éves kislányt, mindhiába.

– Már elnézést, de mit keres kint éjjel egy kisgyermek? – informálódtam.

– Nem kint volt – ingatta meg a fejét a főfelügyelő. – Lent a földön, az anyja mellett aludt a gyékényen, onnan tűnt el. Sajnos már odáig fajult a helyzet, hogy a kalyibákból, illetve a viskókból hurcolja el a kicsiket. Egyre merészebb lesz… és nem ez volt az első ilyen vakmerő tett. Hangtalanul történt az eset, az anya észre sem vette, aztán fölriadt valamire, de a gyereknek már csak a hűlt helyét lelte. Kiment és keresni kezdte, aztán csatlakoztak hozzá a többiek. A vérnyomokat próbálták követni, ámbár ez sem vezetett eredményre… A reggeli órákban bukkantak rá a folyóparthoz közeli fűben a testrészeire.

– Testrészeire? – zavarodott össze Raman.

– Széttépték a gyereket – mondta ki nyíltan Singh.

– Akkor itt valami nem stimmel – morfondírozott régészem. – Ezek szerint többen voltak.

– Elképzelhető… Öt napja nagyobb felháborodás történt, akkor ugyanis egy négyéves fiút ragadott el a fenevad. Szörnyű, hogy ezt kell mondanom, de őt kibelezték, a fejét pedig vagy tíz méterre találták meg tőle.

– Atyaisten!

– Úgy néz ki, hogy először a torkát kapja el az áldozatoknak, megfojtja őket, majd elhurcolja, tehát biztosra megy.

– Visszatérve a kislány ügyére… – vette vissza a szót régészem. – Indira, nem akarlak megrémíteni, de attól tartok, hogy Nisha esetében te zavartad meg őket. A gyermek akkor már halott lehetett. Nem vettél észre semmi gyanúsat magad körül?

A nőnek kitágultak a szemei, majd a mellkasára tette a kezét. – Én… én nem is tudom. Valami zörejre vagy neszezésre ébredtem, így kimentem a búzatáblába, hogy körülnézzek, ott síri csönd volt… Bár, ha visszagondolok, akkor… olyan fura szag csapott meg, ami édeskésen büdös volt, mielőtt a támadás megtörtént volna.

– Vér és a bunda kigőzölgése – pillantott a főfelügyelőre Raman. – Márpedig az állatok ilyenkor meglapulnak, vagy megvédik a prédájukat és támadnak… Akár a Salawáknál, emlékszel, Chris?

– Lehet azt elfelejteni? Egy életre megmarad mindannyiunkban – helyeseltem.

– Mik azok a Salawák? – érdeklődött Singh.

– Valami hibrid korcsok lehetnek. Hasonlítottak a sakálokhoz, hegyes füllel, hosszú pofával, vaskosan izmos testtel rendelkeztek, jóval nagyobbak voltak a farkasnál és elképesztően okosak. Mintha stratégiai terv alapján cserkészték volna be az áldozataikat, szervezetten és összehangoltan támadtak. Webster ment neki az egyiküknek, ugyancsak egy gyerek miatt, valamivel később kettő fogta őt közre, amikor egy kislányt védett – közvetített Raman. – Bevallom, nem vagyok könnyű ellenfél, mégis simán levert a lábamról az egyikük, amikor belevágtam a szemébe az egyiptomi tőrt, Chris a pofacsontjába a sátorvasat, végül a társam lőtte szét a testét.

– A másikkal mi lett? – faggatta őt riadtan Indira.

– Amikor tövig belemártottam a rugós bicskát, ívben meghajlott a teste és felém csapva nekem rontott, ugyanakkor ráfogtam a késre, hogy bevégezzem, de piszok gyorsan elinalt mellettem.

– Mikor volt ez? – tudakolta Singh.

– Nemrég.

– Akkor elképzelhető, hogy Salawák ölnek itt is?

– Kizárt – ingatta meg a fejét Raman. – Ez Szudánban történt, bár állítólag Egyiptomban, Kairóban és Asszuánban is előfordulnak azok a vadak. A téma szakértője Webster.

– Ezek szerint van gyakorlatotok benne.

– Azt nem mondanám – szabadkozott bronzemberem –, mert amikor ez történt, már rég Indiában kellett volna lennem. Ez nagyrészt az én hibám. Webster rávett, hogy cseréljem el a repülőjegyem, és India helyett Ausztráliába tartsak vele. Ott egy csöppet kikészültem, kis híja volt, hogy bele nem döglöttem s ott nem maradtam végleg, majd Szudán következett, ahol a bal kézfejem és jó pár ujjam ment tönkre, bár Chris megmentett az amputációtól. Szóval nem vagyok jó passzban, ennek ellenére igyekszem... A kiesett idő addig itt pár gyermek halálát követelte, ami talán megelőzhető lett volna, ha én…

– Ne gyötörd magad – szólt közbe Indira –, ez így alakult. Ettől függetlenül, hogy jött ilyen hamar rendbe a kezed?

– Jó kérdés… – tűnődött régészem a balját méregetve. – Talán nem volt akkora nagy a baj, mint akkor hittem. Mindegy, spongyát rá, a lényeg az, hogy megvan mindenem.

– Ha fáradt vagy, akkor…

– Nem… Nem sokat alszom, ezt már megszoktam. Úgy tervezem, hogy egész éjjel fent leszek.

– Velünk együtt – pillantott rám Don Juan –, és megígérjük, hogy hamar elkapjuk azt, amelyik gyilkol.

– Ma jönni fog – tettem hozzá, erre mindannyian rám néztek.

– Egyes számban fogalmaztál – mélyedt a szemembe Raman.

– Ezek nem olyanok lehetnek, mint a Salawák. Sejtésem szerint egyetlen gyilkos van, a többi csak asszisztál.

– Rendben, akkor kell egy stratégiai terv – hangoztatta bronzemberem. – Még alkonyat előtt alaposabban felderítem a terepet és kinézek magamnak egy megfigyelőhelyet, ahonnan Webstert szemmel tarthatom.

– Engem? – csodálkoztam. – Miért pont engem?

– Mert elképesztő ösztönlény vagy. Mész a saját fejed után, és a megérzéseid vezérelnek, amelyek általában helytállók.

– Mindenkié az, csak hallgatni kéne rájuk – mosolyodtam el.

– A te megérzéseid azonban rendre bejönnek – fogta a motyóját régészem, elővette a Taurusomat, kipattintotta a tárat, megnézte, visszapattintotta, csőre töltötte, végül a kezembe nyomta a fegyvert. – Ennek érdekében ez legyen nálad és használd, ha kell.

A főfelügyelőre tekintettem, aki némán nyugtázta a helyzetet, így a Taurust becsúsztattam a ruhám hátsó megkötőjébe, majd ráborítottam a kendőt. Ezalatt Raman megszemlélte a távcsöves puskát, megcsóválta a fejét, kiakasztotta, lehajtotta és szétnyitotta a „bipodot”, beállította a Hop-up rendszert, kiszedte belőle az akkumulátort, ráfújt, majd beletörölte a farmerjába és visszatette. A tárat is kivette belőle, megnézte, aztán egy határozott mozdulattal visszalökte a helyére, szöszölt még vele egy keveset, végül felsóhajtott: – Egyedi és maszek fegyver ez, ami a célnak megfelel. Akkutöltő nincs hozzá?

– Nem találtam, bár van itt még egy digitális éjjellátó távcső is, sejtelmem szerint a másik orvvadászé volt, ahhoz sincsen.

– Nem gond, megoldom, ha megengeded, hogy ennek érdekében fél pillanatra igénybe vegyem a kocsitokat. Itt éjszakáztok? – pillantott Raman a főfelügyelőre.

– Három falu között ingázunk, de most már legalább kettőben nagyobb biztonság van, így nem valószínű, hogy maradunk. Ha bármi történik, arról viszont tudni szeretnék, telefonon mindig elérhető vagyok, a nap bármely szakában, a számom Mendozánál van.

Régészem a Donra nézett, aki bólintott, majd megkérdezte: – Mi az én feladatom?

– Webster sarkában leszel, és szemmel tartod őt.

– Közép-Amerikában is azt csináltam, mégis átrázott.

Elnevettem magam. – Itt most véresen komoly a helyzet.

– Ott is az volt. Amúgy mit fogsz tenni?

– Fogalmam sincs, a pillanatnak élek – komorodtam el.

– Azért csak van valami elképzelésed…

– Mindig akad.

– Netán azt is tudod, mi az a Manhai?

– Sejtem.

– Megosztanád velünk?

– Még nem, majd ha biztos leszek benne.

– Esetleg valami iránymutató?

– Arra gondolok, amire a többiek.

– Ők mire gondolnak?

– Ami bennem lassan már gyökeret ver.

– Tiszta sor – összegezte a Don. – Egyéb? Mondjuk egy behatárolt terület?

– A búzatáblától a folyóig.

– Arra egy kicsit kevés leszel.

– Raman a nagy részét bevállalja, szerintem nem véletlenül van nála a puska.

– Ezt mikor beszéltétek meg?

– Meg kellett volna? – csatlakozott a diskurzushoz régészem. – Hallottál már olyanról, hogy összhang?

– Akkor minek menjek a nő után?

– Mert ő előbb ott lesz, mint az események bekövetkeznének.

– Ezt nem értem.

– Képzelj el egy sakktáblát – ecseteltem –, ahol én vagyok a gyalog.

– Tehát a…

– Paraszt semmiképp.

–… a csali – bólintott a Don, befejezve a mondatot, erre megráztam a fejem.

– Az sem.

– Elkészült az étel, jó étvágyat mindenkinek!

– Akkor én nem is zavarnék tovább – állt fel Singh, bár mielőtt távozott volna, alaposan végigmért –, ugyanakkor azt tanácsolnám a hölgynek, hogy ne menjen egyedül az utcára, sőt elszigetelt területekre sem.

– Nem a vadállatok miatt, igaz? – tudakoltam, amire mély csend volt a válasz.

– Ennek érdekében nem lehetne tenni valamit? Mondjuk annyit közölni a helyiekkel, hogy a kötelékedbe tartozunk, vagy bármi hasonlót, ugyanis a nőnek szüksége lenne a szabad mozgástérre – pedzegette a szintén felemelkedő Raman, de mivel arra sem érkezett felelet, folytatta: – Akadt itt még egy ígéret is… Mintha azt említetted volna, hogy a támadásokkal kapcsolatban beszélünk a falubeliekkel, illetve megnézhetek néhány sérülést.

– Igaz, de szerintem az úton megéheztetek, így később is megejthetjük…

– Nagy gond, ha azt mondom, hogy ez a dolog előbbre való lenne?

A főfelügyelő elmosolyodott. – Ha a hölgy nem neheztel azért rád, mert kész az étel…

Bronzemberem odament a gyönyörű nőhöz, s minthogy ő még nálam is alacsonyabb volt, finom mozdulattal felemelte az állát és mélyen a szemébe nézett. – Ugye megbocsátasz nekem?

Indira elpirult és zavarában a nyelvét is lenyelte, így kisegítettem: – Borítsd a fejére az ételt, ezzel közlöd a véleményed.

– Te megtennéd, ugye? – érdeklődött vigyorogva a Don.

– Minden további nélkül – vallottam be.

– Még akkor is, ha ilyen szépen visszakoznak, mint Raman tette?

– Hát, lehet, hogy ezzel a szöveggel és mozdulattal engem is levenne a lábamról.

Amint Dira kigyötört magából egy bólintást, bronzemberem elmarkolta a puskát és intett a felügyelőnek, hogy mehetnek. Összehajtogatva letettem a sálat, beletúrtam a táskámba, és magamra kaptam egy rövid ujjú bolerószerűséget, majd a Donnal a sarkamban követtem őket.

*

Kint már késő délutánba hajlott az idő, lassan alkonyodott. A nap lemenőben volt, sugarai vérvörösre festették a környező búzatáblát, a hőség is valamivel alább hagyott. Enyhe, meleg szél fújt, előrevetítve a fülledt éjszakát. A házacska előtti gyékényágyaknál fegyveres őrök kíséretében egy kisebbfajta tömeg várakozott. Az egyik őr odajött hozzánk és Singh kezébe adott néhány paprikasprayt, amit a felügyelő szétosztott közöttünk, aztán a tömeg felé fordult. Kumar hindiül feltett egy kérdést, hogy azt követve mindenki egyszerre kezdjen el beszélni. Azonnal leintette az embereket, majd kiválasztott közülük egyet, közben odasúgtam régészemnek: – Nem lett volna szabad megérintened Dirát, mert félreértésre ad okot.

– Ne tedd ezt velem! – mondta halkan.

– Indiában nyilvánosan megérinteni egy idegen nőt súlyos bűn, úgyhogy legalább itt kint figyelj oda erre.

Ezalatt Singh sűrű bólogatásba fogott, annyira magyarázott neki egy asszony, aki felrámolta az előttünk álló hatéves fiúcska ingét, és először a mögötte álló kútra, majd a gyerek derekára bökött, a főfelügyelő pedig fordított: – Az asszony este főzött és kiküldte a fiát, hogy húzzon a kútból vizet, majd vigye be. Épp zöldségeket pucolva belefeledkezett a munkába, s amikor már hiányolta a vizet és a gyereket, utánanézett mindkettőnek. Azt vette észre, hogy a vödörből kiömlött a víz a kút mellett, aztán sikítozó hangokra figyelt fel, így összecsődítette a faluból az embereket, akik nyomban a gyerek után eredtek. A búzatábla akkor még teljes egészében megvolt, nem messze innen mégis megtalálták a fiút, akinek az inge csupa merő vér volt. Mivel a gyerek nem mozdult, az egyik falubeli felajánlotta neki, hogy beviszik a kórházba. Ez volt a szerencséje, mert a nagy vérveszteségtől meghalt volna.

– Mit mondott az esetről a fiú? – érdeklődött Raman leguggolva a gyerekhez, és felmérte a derekánál lévő, harapásnyomokra utaló hegeket.

– Ankit azóta sem szólal meg ez ügyben.

– Megkérdeznéd tőle?

Singh megtette, az anyja meg is rángatta a fiút, hogy feleljen, de Ankit csak apatikusan maga elé nézett, mintha megszűnt volna a világ körülötte. Bronzemberem megkócolta a haját és fölemelkedett. Közben a főfelügyelő elé egy másik asszony keveredett, aki egy kislányt cibált hozzánk, s már mondta is a történetét, amit a főfelügyelő pár mondat után fordított: – Már besötétedett, amikor az asszony kiküldte a gyereket tehéntrágyáért, hogy a viskóban éjjelre tüzet rakjon. Mivel elég sokáig maradt, kinézett a kunyhóból, és abban a pillanatban látta meg, hogy Babitát valami berántja a búzamezőre. Az anya azonnal sikítozni kezdett, és föllármázva a falut utánarohant. A kislányt pár perc múlva már fölhasogatott fejjel, eltört végtaggal találták meg a helyiek.

Ránéztem Babitára, aki hozzávetőleg úgy ötéves lehetett, és a támadás előtt bűbájosan szép kislány volt. Az arcának bal oldalán hosszanti heg húzódott, ami már beforrt, így csak vöröses sebhely maradt hátra, ami plasztikai műtét nélkül az egész további életére kihatott. A karján még hosszabb var húzódott – talán azért, mert nyílt törést szenvedhetett és látszódtak rajta a pöttyök, ahol a kórházban összevarrhatták a sebet. Az anya nem volt egy érző lélek, mert durván elmarkolta Babita állkapcsát, a fejét úgy fordította felénk, hogy hosszú, hollófekete haja hátrébb hulljon és jól lássuk, milyen csúf lett a lány arca. Raman tétován rám pillantott, én bólintottam, ennek ellenére nem mert hozzáérni a gyermekhez, így a főfelügyelőhöz fordult. – Megkérdeznéd őt is az eseményekről?

Singh lehajolt Babitához, feltett neki egy kérdést, erre a kislány riadtan az anyja szoknyája mögé bújt. Ekkor a felügyelő a tömeghez szólt, így tolakodva előkerült egy újabb asszony. A nő a hatvanas éveiben járhatott, szélesen gesztikulált, nagy hangja volt, Sing pedig újra közvetített: – Egy olyan asszonyt hívtam ide, aki látta a támadót. Ő azt mondja, hogy sötét éjszaka volt ugyan, de mindent látott.

– Farkas volt? – érdeklődött Raman, míg Singh kisegítette őt, így az asszony hangja egy időre elfúlt, megrázta a fejét, a búzán túli területre mutatott, majd tovább fűzte a szót.

– Azt mondja, nem állat volt, hanem ember, aki a folyó felől érkezett. Fekete ruhát viselt, az arcát kendő fedte, pokoli, izzó vörös szemekkel rendelkezett, amelyek szinte világítottak a sötétben, és közel két méter magas lehetett.

– Ő is a búzamező közelében volt? – hitetlenkedett Raman.

– Éjjel két óra körül járt az idő – tolmácsolt Singh –, amikor az asszony álomba merült, mellette a fia, Sabu feküdt. Arra riadt, hogy az ágy megbillen, így pillanatok alatt éber lett, és csak annyit fogott fel a történtekből, hogy elragadják mellőle a gyereket. A nyakánál fogva vonszolta magával a fiút, aki kiabált és üvöltött. Az asszony Sabu után kapott, de a fekete ruhás ember elrántotta őt tőle, közben olyan erősen megütötte, hogy elesett és a földre zuhant. Felsikoltott, kiabálni kezdett… Nagyon gyorsan történt minden, közben hiába sikoltozott, mert elvitte a gyereket tőle.

Itt az asszony megállt, elcsendesedett, ezalatt a szeme könnybe lábadt, majd egymást követve lefelé szánkáztak a könnycseppek, aztán visszafojtott, halk hangon hozzátette, amit Singh tolmácsolt: – Azt mondja, hogy spirituális erővel rendelkező, természetfeletti lény volt, amolyan emberszerű teremtmény, aki valamiféle varázsport szórt a szemébe, hogy ne találja meg a gyereket, másoknak meg azért, hogy ne ébredjenek fel, amikor elragadják mellőlük a kicsiket.

– A veséjükért és a vérükért gyilkolják meg őket – szólt közbe egy férfi, aki törte a nyelvet, érdekes módon mégis megértettük, mit akar kihozni belőle.

– Falubeli a gyilkos – kiabált be valaki hátulról.

– Nem, a Manhai volt az, mindannyian láttuk – jött egy másik hang a kútkávától. – Fekete ruha volt rajta, az égig ugrott, vörösen parázslottak a szemei a sötétben, és az alakját villózó fények ragyogták be.

– Már mindenki gyanús, legyen az nő vagy akár férfi – közölte halkan Singh. – Itt nagyon babonásak az emberek, a pletyka meg csak terjed és terjed.

– Biztos, hogy nem farkas volt, hiszen a saját szemünkkel láttuk. Két méterre állt tőlünk, már csak meg tudjuk állapítani, hogy állat vagy ember volt.

– Igen, a Manhai gyilkolt. Egy fekete ruhás ember kendővel a fején… ezt biztosan tudom!

– A varázsereje által átlát a falakon…

– Elképesztő, milyen határozott meggyőződéssel állítják, hogy látták a támadót – ingatta meg a fejét a főfelügyelő. – Szóval jelenleg itt tartunk, szerintem ezt a szálat már nem kéne tovább bolygatnunk.

– Mi lett Sabuval? – tudakolta Raman.

– Két óra múlva találták meg a holttestét.

– Sajnálom… Részvétem, és köszönöm… Gondolom, mentek.

– Feloszlatjuk a tömeget és igen, lassan elindulunk.

Amíg elbúcsúztak egymástól, kissé hátrálva benéztem a mellettünk álló kalyibába, ami olyan volt, mint egy csűr. A viskó teteje nádból készült, itt-ott szalmával megtoldva. Az oldalfalak deszkákból álltak, köztük jókora rések és repedések hívták fel magukra a figyelmet az illesztések mentén. Döngölt földpadlóval rendelkezett, ahol a mennyezet vékonyabb durungokkal volt alápolcolva. Bent régi és hagyományos olajlámpával világítottak, esetleg kisebbfajta tüzet gyújtottak, néhol gyertyák világítottak. Négy falábon álló fonott ágyat használtak, odébb pedig csak egy nagyobbfajta gyékényt terítettek a padlóra, ahol megaludtak, az ágyneműt durva pokróc adta. Nádból font edényeket készítettek az ajtó elé, amelyből elfogyasztották a mindennapi adagjukat.