részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Marisa G. Franco, PhD: Platonic: How the Science of Attachment Can Help You Make – and Keep – Friends
G. P. Putnam’s Sons, New York, 2022

Copyright © 2022 by Dr. Marisa G. Franco PLLC
All rights reserved.
Hungarian translation © 2022 Tóth Bálint Péter
Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Váraljai Viktória

ISBN 978 963 604 218 9

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia
A szöveget gondozta Kalocsai Judit
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A barátaimnak, akik éltetnek, lelki támaszt nyújtanak,
gyógyítanak, és minden napomat bearanyozzák

Tartalom

Előszó

Bevezetés – A felnőttkori barátkozás titka

Első rész: Visszatekintés – Hogyan váltunk olyan barátokká, amilyenek vagyunk?

Első fejezet – Hogyan alakítja át életünket a barátság?

Második fejezet – Hogyan befolyásolják a múltbéli kapcsolataink a jelenünket?

Második rész: Arccal előre – Hogyan szerezzünk és tartsunk meg barátokat?

Harmadik fejezet – Kezdeményezés

Negyedik fejezet – A sebezhetőség kifejezése

Ötödik fejezet – A hitelesség nyomában

Hatodik fejezet – Harmóniában a haraggal

Hetedik fejezet – A nagylelkűség gyakorlása

Nyolcadik fejezet – Odaadás

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Előszó

A könyvben olvasható történetek mind valós beszámolókon alapulnak. Köszönettel tartozom azoknak az embereknek, akik megosztották velem élményeiket, és ezzel hozzájárultak a kutatásomhoz. A személyiségi jogok védelme érdekében az érintettek nevét és jellegzetes tulajdonságaikat megváltoztattam, helyenként pedig több ember történetéből alkottam egyet, hogy még inkább megmaradjon az anonimitásuk.

A könyvemben szereplő tanácsokat több száz tanulmány, illetve a szakértők tucatjaival folytatott konzultációk alapján fogalmaztam meg. Hiszek ebben a kutatásban, el kell azonban ismernem a korlátait is. A barátsággal kapcsolatos kutatások nagy része régebbi, az Egyesült Államokban készült, és kis létszámú, túlnyomórészt fehér, heteroszexuális főiskolai/egyetemi hallgatók körében végzett felméréseken alapul. Bizonyára lesznek olyanok, akiknek az élettapasztalatát egyáltalán nem tükrözi a jelen vizsgálat, és jogosan kritizálják a munkámat. Annak érdekében, hogy olyan, kutatásokon alapuló tanácsokat adhassak, amelyek hatékonyságáról meg vagyok győződve, sokat olvastam, továbbá olyan javaslatokat fogalmaztam meg, amelyeket több tanulmány igazol. Ennek ellenére még több kutatásra van szükség ahhoz, hogy minél megalapozottabb és árnyaltabb állításokat fogalmazhassunk meg a barátságról; olyanokat, amelyek híven tükrözik a megélt tapasztalataink sokszínűségét.

Szívből örülök, hogy kezedbe vetted a munkámat. Remélem, legalább olyan értékesnek találod majd, mint amennyire értékes volt számomra megírni. Bevallom, feltett szándékom ezzel a könyvvel hozzájárulni ahhoz, hogy a világ kedvesebb, barátságosabb és szeretetteljesebb hellyé váljon. Büszkeséggel tölt el, hogy velem tartasz ezen az úton.

Bevezetés

A felnőttkori barátkozás titka

2015-ben szörnyű tragédia ért: egy ígéretes párkapcsolatomnak csúnya szakítás lett a vége. Másra sem bírtam gondolni a reggeli edzések alatt, vagy miközben könnyes szemmel baktattam egyik órámról a másikra, illetve mindannyiszor, amikor éppen nem volt semmi más, ami elterelte volna a figyelmemet. A gyászból való kilábaláshoz számos új felfedezés segített hozzá. Először is meg kellett értenem, miért viselt meg annyira ez a veszteség, és miért okozott ekkora fájdalmat. Meg kellett fogalmaznom, miért tulajdonítottam akkora jelentőséget a romantikus kapcsolatoknak, miért azoktól tettem függővé a boldogságomat. Mintha szerelem nélkül nem is létezne szeretet az életemben.

Vajon miért tartottam olyan fontosnak a romantikus szerelmet, miközben egészen addig nem is volt számomra különösebben kielégítő? Egy sor mélyen beágyazott kulturális meggyőződést hordoztam magamban. A célom rátalálni a romantikus szerelemre, abban a pillanatban pedig, amikor ez megtörténik, végre kezdetét veszi az életem. Ha mégsem találok rá, az azt jelenti, hogy alapvetően hibás ember vagyok. Szerelem nélkül nincs is szeretet.

Hogy túltegyem magam a gyászomon, összegyűjtöttem a legjobb barátaimat, és létrehoztunk egy wellnesscsoportot. Minden héten találkoztunk, és mindig más találta ki a programot, illetve gondoskodott a harapnivalóról. Jógáztunk, főztünk, olvastunk, meditáltunk, leginkább azonban maga a közösség bírt jótékony hatással. Az, hogy olyanok között lehettem, akik szeretnek, és akiket én is szeretek, gyógyítóan hatott rám. Annak ellenére, hogy egészen addig többre tartottam a romantikus kapcsolatokat, mint a barátságokat, a wellnesscsoport létrejötte után már nem tudtam figyelmen kívül hagyni a barátok óriási jelentőségét.

2017-ben bőröndbe pakoltam az egész addigi életemet, és hat év után elköltöztem Washingtonból a Georgia állambeli Atlantába, ahol ugyan nem ismertem sok embert, a legjobb washingtoni barátaim közül néhányan mégis gondoskodtak arról, hogy semmiképp se legyek magányos, amikor megérkezem. A táskám mélyén egy befőttesüveg lapult, tele a kínai szerencsesütikben található cetlikhez hasonló apró tekercsekkel, amelyekre a barátaim felírták a kedvenc közös élményeiket velem. Továbbá kaptam tőlük egy hatvanszor kilencven centis, bekeretezett kollázst, amelyet a rólunk készült képekből állítottak össze, ahogy közösen vigyorgunk, bulizunk és egymást ölelgetjük. A költözésemet megelőző év életem egyik legszebb időszaka volt, kétségkívül azért, mert olyanok vettek körül, akik ismernek és szeretnek engem.

2017 májusában, amikor már tudtam, hogy elhagyom Washingtont, egy összevont búcsú- és születésnapi partit rendeztem. Közösen elmentünk egy zenés kiállításmegnyitóra, majd a parányi lakásomon folytattuk a bulit tortával és pezsgővel. Végül a nappaliban maradt mintegy hét fő egészségére mondtam tósztot. Mivel az ital már éreztette a hatását, a pohárköszöntőm meglehetősen őszintére sikeredett: „Szeretném, ha tudnátok, hogy tavaly ilyenkor igencsak pocsékul éreztem magam, és az itt ülők mindegyike külön-külön hozzájárult ahhoz, hogy kilábaljak az akkori állapotomból.”

Az a bizonyos születésnap, valamint a wellnesscsoport döntően hozzájárult a szemléletváltásomhoz. Egyre inkább elkezdtem keresni, felismerni és értékelni a barátokat. Az azt megelőző években, amikor úgy véltem, csakis a romantikus kapcsolatoknak van értelme, valahányszor egy reményteli randi balul sült el, kétségbeestem. A szomorúságomat az a téves szemlélet táplálta, hogy kizárólag azzal foglalkoztam, ami nem jött össze (a szerelem), és figyelmen kívül hagytam mindazt, ami viszont működött (a barátságok). Ez a fajta csőlátás eredményezte azt, hogy – a kudarcos szerelmi kalandjaimat mintegy bizonyítékként használva – megkérdőjeleztem, egyáltalán képes vagyok-e értelmes kapcsolatokat kialakítani, illetve méltó vagyok-e a szeretetre. Végül fokozatosan levetkőztem azt a felfogást, amely a szeretetnek csupán egy bizonyos fajtáját értékelte, és lebecsülte azt a szeretetet, amely körülvett, és amelyben soha nem szenvedtem hiányt. Annyi embertől kaptam szeretetet. Vajon csak azért, mert a barátaimtól származik, miért lenne kevésbé értékes?

Korunk kultúrájában a baráti kapcsolatok a szeretet hierarchiájának legalsó fokán állnak, megtanultam azonban, mennyit veszíthetünk, ha ezen nem változtatunk. Azért írtam ezt a könyvet, mert szeretném, ha újragondolnánk a hierarchiát. Csakhogy mivel gyakran alábecsüljük, nemigen tudjuk, hogyan is kellene ápolnunk a barátságot. Ha minél teljesebb mértékben ki akarjuk bontakoztatni a baráti kapcsolatokban rejlő lehetőségeket, előbb azt kell megtanulnunk, hogyan szerezzünk barátokat és tartsuk meg őket.

A kérdésre, hogyan lehet barátokra szert tenni, általában azt a választ kapjuk, hogy csatlakozzunk valamilyen online ismerkedős csoporthoz, vagy keressünk egy új hobbit. Mégsem tudunk mit kezdeni ezekkel a tanácsokkal, mivel figyelmen kívül hagyják a szociális szorongással való szembenézés fontosságát, az elutasítástól való félelem feldolgozásának jelentőségét, az intimitásra való nyitottság szükségességét, és hallgatnak az önbecsülésünket érő további esetleges sérülésekről is. Ahhoz, hogy barátokat szerezzünk, mélyreható munkára van szükség. Alapvetően ki kell békülnünk azzal, kik is vagyunk valójában és hogyan szeretünk. Erről az útról szól ez a könyv. A barátság megéri az erőfeszítést.

Tanácsadó szakpszichológiai továbbképzést végző doktori hallgatóként megbíztak, hogy egy társammal együtt terápiás csoportokat vezessek az egyetem tanácsadó központjában. Egy tágas, jókora belmagasságú teremben találkoztunk, hogy bőven jusson hely az egymással megosztott titkoknak. A terapeutatársam és én a helyiség két ellentétes végében ültünk, hogy a jelenlévők más-más arckifejezéseit kapjuk el, és jobban érzékeljük a csoportdinamika alakulását. A hallgatók némán bevonultak a terembe, és leültek – vagy a kényelmes kanapéra, másokhoz közel, vagy egy székre, kijelölve a saját külön helyüket. A résztvevők szinte mindig nyugtalanok voltak, a terapeutatársammal pedig gyakran türelmesen kellett viselnünk a hosszúra nyúló csendet. A hallgatást végül csak megtörte valamelyik hallgató, akinek a csend miatti szorongása erősebbnek bizonyult a megnyílástól való félelménél.

Általában eltartott egy ideig, mire sikerült kellő számú hallgatót összegyűjteni egy csoport elindításához, mivel a fiatalok gyakran vonakodtak a csoportterápiában való részvételtől. Nem hibáztattam őket. Hogy a gyerekkori traumámról beszéljek idegenek előtt? Mi lehet ennél szörnyűbb? A legtöbben úgy döntöttek, inkább tanácsadóhoz fordulnak, valakihez, aki egyénileg tud foglalkozni a problémáikkal, és aki képzéséből adódóan nem ítélkezik (nem úgy, mint egy terápiás csoportban, ahol rengeteg kérdés felmerül). A hallgatók ösztönösen azt hitték, a csoportterápia nem lesz hasznos számukra. A figyelem, amely egy pszichológussal való egyéni foglalkozáson kizárólag rájuk irányult volna, hét ember között oszlott meg.

Bár eleinte mi, gyakornokok kevésbé lelkesedtünk a csoportmunka iránt, ahogy több tapasztalatot szereztünk, a terapeutatársammal egyre nagyobb kedvet kaptunk hozzá, és azt kívántuk, bárcsak mi is csatlakozhatnánk egy csoporthoz, mindig történt ugyanis valami érdekes abban a tágas teremben. A résztvevők az odakint meglévő problémáikat jelenítették meg a csoporton belül is. Egyikük, Marquee, épp egy szakítást próbált feldolgozni egy meglehetősen zavaros és önpusztító életvitelt folytató férfival, akivel azért maradt együtt olyan sokáig, mert azt hitte, meg tudja menteni önmagától. Ugyanez a megmentőkomplexus jellemezte Marqueet a csoportban is. Amikor mások megosztották a gondjaikat, ő mindannyiuknak tanácsot adott, hogyan hozhatnák rendbe az életüket. Élvezte, hogy megmenthet másokat. Muszáj volt azt éreznie, hogy másoknak szüksége van rá, és úgy tűnt, ez vitte őt bele az önpusztító kapcsolatokba, ugyanakkor ez a fajta gondoskodás kiborította a csoport többi tagját.

Akadt egy másik hallgató, Melvin, akinek az anyja kábítószerfüggő volt. A srác úgy alkalmazkodott ehhez a traumához, hogy úgy tett, mintha minden a lehető legnagyobb rendben lenne. Az üléseken, amikor körbekérdeztük egymást, Melvin azt mondta, minden oké. Azzal válaszolt az őt ért traumára, hogy ő lett az, akivel minden rendben van, aki sosem szenved, és minden csapást kibír, még akkor is, ha ezek olyan súlyosak, hogy igenis foglalkozni kellene velük. Valahányszor valami szörnyűségről számolt be a csoportban, csak mosolygott, és felmutatta a hüvelykujját, mintha azt akarná mondani: „Ne aggódjatok miattam! Jól vagyok, nincs semmi baj.” Azt hitte, képes megállni a saját lábán, így viszont mégis hogyan segíthettek volna neki a többiek, ha még azt sem ismerte el, hogy szüksége van támogatásra?

Aztán ott volt Lauren, akinek aligha lehetett volna alacsonyabb az önbecsülése. Azért járt közénk, mert a barátai semmibe vették, és keresztülnéztek rajta. Nélküle mentek kirándulni, az utolsó csepp a pohárban pedig, ami miatt csatlakozott a csoporthoz, az volt, amikor úgy döntöttek, a következő tanévre összeköltöznek, őt azonban kihagyták ebből. Amolyan szellemként lebegett a baráti társasága körül. A terápiás csoportunkban is hasonlóan láthatatlan szerepet játszott; valójában annyira zárkózott volt, hogy arra is nehéz volt rávenni, egyáltalán szólaljon meg, és a barátaihoz hasonlóan néha mi is elfelejtettük, hogy ő is tagja a csoportnak.

Azzal, ahogy ezek a hallgatók a csoporton belül megjelenítették ugyanazokat a problémákat, amelyekkel a külvilágban küzdöttek, rávilágítottak arra, hogy a mentális egészségi problémáink a kapcsolatainkat meghatározó rögeszmék miatt alakulnak ki.

Marquee azért vállalta a viharos szakítások fájdalmát, mert a „megmentő” szerepét akarta betölteni a kapcsolataiban, ezáltal bizonytalan és őt egyáltalán nem támogató partnereket talált magának, a csoporttagok (és bizonyára mások is) pedig azért nehezteltek rá, mert lekezelően bánt velük.

Melvin – akivel minden rendben volt, és aki mindig prímán érezte magát – valójában depressziós volt, részben azért, mert mindenkit távol tartott magától, és sosem volt képes mások előtt sebezhetőnek mutatkozni. A csoporttagok nem tudtak a mosolygós emoji közelébe férkőzni, mint ahogy ő sem érezte, hogy bárkihez is közel állna.

Lauren pedig, aki önbizalomhiányban szenvedett, olyan jelentéktelenné vált a csoporton belül, hogy simán megfeledkeztünk róla, ami tovább rontotta az önértékelését.

Ahogy teltek a hetek, felfedeztem, hogy a terápiás csoportunk biztonságában mindegyikük megpróbál újfajta kapcsolatokat létesíteni a többiekkel. Nagyon büszke voltam, amikor Lauren az alacsony önbecsülése ellenére kifejezte az egyet nem értését valakivel a csoportban, ezáltal arra bátorítva a tagokat, hogy többet osszanak meg magukból, és tevékenyebben vegyenek részt a csoport működésében. Annak is örültem, amikor Melvin beszámolt a nemrégiben történt szakításáról, és szemmel láthatóan zaklatottnak tűnt, mire a csoportból többen is megjegyezték, hogy ez más volt, mint amit megszoktak vele kapcsolatban, mivel többet mutatott meg magából, és máris közelebb érezték magukat hozzá. Amikor pedig valaki a csoportban elmesélte, hogy többször is összeveszett a szüleivel az anyagiak miatt, mire Marquee a fájdalma felől érdeklődött (ahelyett, hogy villámmegoldásokkal halmozta volna el), ujjongtam magamban.

Lauren, Melvin és Marquee annak köszönhetően tettek nagy előrelépést, hogy úgy érezték, kapcsolatban állnak másokkal, és ez végül lehetővé tette számukra a változást. A csoport nemcsak azért volt biztonságos, mert a többiek szeretetétől körülvéve alkalmuk nyílt kitárulkozni, hanem azért is, mert egy olyan hely volt, ahol mások finom és őszinte visszajelzést adhattak nekik, ami hozzájárult a fejlődésükhöz. Továbbá a csoport többi tagjával idővel kialakított szoros kapcsolatok segítettek nekik abban, hogy értékeljék és elfogadják ezeket a visszajelzéseket, és ne bántó megjegyzésekként, hanem a szeretet megnyilvánulásaiként értelmezzék őket.

A kapcsolódás alapvetően meghatározza, kik vagyunk

A csoport mikrokörnyezetében kiderült, hogyan alakítják az egyént a kapcsolatai. Mindannyian hallottuk már a mondást: „Előbb szeresd önmagad, hogy más is szeretni tudjon!” Mit is jelent azonban ez valójában? Mégis hogyan alakul ki ez a fajta önbecsülés? Talán valamiféle varázslatos folyamat révén, amikor az emberek egy távoli barlangban elrejtőzve, mindössze egy zseblámpával és egy tükörrel felszerelve a gyengén megvilágított tükörképüket bámulják, és egyre csak azt hajtogatják: „Fontos vagyok, értékes vagyok, szeretve vagyok”, mígnem kellően megedződik a pszichéjük?

Ez egy kicsit bonyolultabb ennél.

E könyv alapját azok a megfigyelések képezik, amelyeket a csoportban tettem: a kapcsolódás befolyásolja, kik is vagyunk, az pedig, hogy kik vagyunk, befolyásolja, hogyan kapcsolódunk. Aki valaha is úgy érezte, sikerült kapcsolódnia, biztosan gyarapodott. Nyitottabb, empatikusabb és bátrabb lett. Aki viszont átélte egy kapcsolat felbomlását, biztosan kevesebb lett. Elzárkózott másoktól, és önvédelemből ítélkezővé vagy távolságtartóvá vált. Ezek szerint a személyiségünket, valamint azt, hogyan viszonyulunk barátként másokhoz, a múltunk formálja – azért érezzük magunkat szerethetőnek, mert valaki megfelelően szeretett bennünket, illetve azért vagyunk elutasítók, mert valaki nem szeretett eléggé. Ezt a témát vizsgáljuk meg a könyv első részében, amiből talán kiderül majd, honnan erednek a barátkozással kapcsolatos erősségeink és gyengeségeink. Laurenhez, Melvinhez és Marqueehez hasonlóan elképzelhető, hogy a kötődéssel kapcsolatos sebeink befolyásolják a kapcsolatteremtő képességünket, és lehet, hogy mi is anélkül taszítunk el magunktól másokat, hogy tudnánk róla. Végig fogjuk venni, hogy a kapcsolódás – vagy annak hiánya – hogyan befolyásolja azt, kik is vagyunk valójában, az értékes és virágzó barátságok kialakításához vezető első lépés ugyanis annak megértése, mi állhat annak útjában. Ahogy James Baldwin író mondta: „Semmit sem lehet megváltoztatni, amíg nem nézünk vele szembe.”

A másik, amit a csoportmunka során felfedeztem, hogy aki megtapasztalja mások elfogadását és szeretetét, olyan tulajdonságokat alakít ki magában, amelyek lehetővé teszik, hogy még jobban tudjon kötődni (ahogy a gazdagok is egyre gazdagabbak lesznek, mint mondani szokás). A csoportterápiában részt vevők is épp ezeket a tulajdonságokat igyekeztek fejleszteni. Miután megtapasztalták az őszinte és biztonságos kapcsolódást, Marquee empatikusabb, Melvin önkifejezőbb és sebezhetőbb, Lauren pedig kezdeményezőbb lett a kapcsolataiban. Amikor a hallgatók képessé váltak szembenézni azokkal a sérülésekkel, amelyek miatt tartottak másoktól, és önvédelemből magukba zárkóztak, kialakult az önmaguk és mások iránti szeretet, ez pedig a barátságok legfontosabb alkotóeleme.

Mindenki hallotta már, hogy az ember társas lény. Ez így is van. Az agyunkban található tükörneuronok lehetővé teszik, hogy úgy éljük meg mások életét, mintha a sajátunk lenne. A csecsemők sírni kezdenek, ha más csecsemőket hallanak sírni.1 Számomra ez azt jelenti, hogy természetünknél fogva alkalmasak vagyunk a barátkozásra. Azonban bármennyire szeretők és gondoskodók vagyunk, e késztetéseket szem elől tévesztjük, ha múltbéli sérüléseink arra intenek, hogy elsősorban önmagunkat védjük.

Akik vagyunk, befolyásolja, hogyan kapcsolódunk

A könyv második részében megnézzük majd, milyen gyakorlatokat alkalmazhatunk a jobb kapcsolatok kiépítése érdekében. A barátságaink ugyanis nem véletlenszerűek, hanem a belső hardverünket tükrözik; azt a képességünket, hogy kialakítsunk bizonyos, a barátságot erősítő tulajdonságokat. Természetes módon e tulajdonságok felé hajlanánk, ha nem hordoznánk a kapcsolatainkat ért múltbéli sebeket, nem félnénk annyira az elutasítástól, nem lennénk annyira bátortalanok vagy bizalmatlanok másokkal szemben, és következésképpen nem távolodnánk el annyira a bensőnk szerető magjától. Ilyen tulajdonságok a kezdeményezőkészség, a sebezhetőség, a hitelesség, a termékeny indulat, a nagylelkűség és az odaadás. Ezek védik meg a barátságot annak egész időtartama alatt. A kezdeményezőkészség lángra lobbantja a barátságot, míg a hitelesség, a termékeny indulat és a sebezhetőség fenntartja azt azáltal, hogy segít megőrizni önmagunkat, a nagylelkűség és az odaadás pedig elmélyíti a kapcsolatokat, igazolja a barátoknak, mennyire szeretjük őket. Ezek a tulajdonságok teszik lehetővé, hogy kifejezzük belső valónkat, miközben lehetőséget teremtünk a barátunk valójának befogadására.

David Brooks a The New York Times hasábjain megjelent, „The Moral Bucket List” (Morális bakancslista) című cikkében szintén e tulajdonságokat emeli ki, amikor felsorolja a jó emberek jellegzetességeit: „Jól figyelnek. Mások viccesnek és értékesnek érzik magukat a jelenlétükben. Törődnek másokkal, és miközben ezt teszik, a nevetésük egészen dallamos, a viselkedésükből pedig hála árad. […] Olyanok, mint amilyenekké mi szeretnénk válni.” Brooks a továbbiakban arról ír, hogy a jó emberek úgynevezett gyászbeszéd-erényekkel rendelkeznek: „A gyászbeszéd-erények azok, amelyeket az ember temetésén szokás emlegetni – hogy kedves, bátor, becsületes vagy éppen hűséges volt. Hogy képes volt az őszinte szeretetre.” Ezek a tulajdonságok teszik lehetővé, hogy másokkal harmóniában és őket elismerve éljünk.

Így lehet felnőttkorban is barátkozni. Azáltal, hogy fejlődünk, vagyis bátrabbak, empatikusabbak, kedvesebbek, őszintébbek és kifejezőbbek leszünk. Marqueehez, Melvinhez és Laurenhez hasonlóan nekünk is meg kell harcolnunk azon beidegződéseinkkel, amelyek miatt eltaszítunk magunktól másokat, egészségtelen kapcsolatokat tartunk fenn, és fájdalmat okozunk magunknak és a többieknek. Ez a könyv arról szól, hogyan váljunk jobb baráttá, és arról, hogyan lehetünk jobb emberek.

Tenni a barátságért

Ebben a könyvben olyan emberek történeteit elevenítem fel, akik – bármelyikünkhöz hasonlóan – próbálnak eligazodni a kapcsolódás ingoványos területén. Sokan közülük szerették volna megőrizni a névtelenségüket, ezért megváltoztattam a nevüket és bizonyos részleteket, néha pedig különböző emberek történeteit gyúrtam egybe, és így tettem eleget a kérésüknek. Számos szakemberre is hivatkozom, a tőlük származó idézeteket azonban az érthetőség kedvéért rövidítettem.

Néhány hónappal azután, hogy elkezdtem írni ezt a könyvet, épp egy tibeti könyvesboltban jártam New Yorkban. Felkaptam egy buddhizmusról szóló könyvet, és véletlenszerűen belelapoztam. A szerző szerint két módon sajátíthatunk el új ismereteket: a tanításon, valamint a tapasztaláson keresztül történő tanulás révén. Az Együtt jobb fejezeteiben sok információ olvasható a barátságról, önmagában a tudás azonban nem változtathatja meg az életünket, ezért a könyv gyakorlati fogódzókat is kínál baráti kötelékeink javításához. Útmutatást ad, miként tekinthetünk másként a barátságra, és hogyan változtathatunk az életünkön, hogy képesek legyünk átélni és alakítani a kapcsolatainkat.

Ez a könyv amolyan iránytű, amely segít tájékozódni a barátság tengerén. Fontos, hogy a sok információt ne csak magunkba szívjuk, hanem használjuk is, hogy másképp lehessünk jelen a barátságainkban! Mit sem ér ugyanis, ha megtanuljuk, hogy a kezdeményezőkészség elengedhetetlen a barátságok kialakításához, ha nem vagyunk hajlandók a visszautasítástól való félelem ellenére köszönni a másiknak. Mégis hogyan válhat javunkra a tudás, miszerint az önfeltárulkozás a barátság éltető ereje, ha ezt a tudást nem arra használjuk, hogy elfogadjuk a sebezhetőséget? Ha pedig tisztában vagyunk azzal, hogy a szeretet és a törődés kimutatása közelebb hozza egymáshoz az embereket, mégis megrekedünk a véget nem érő munkában, akkor az életünk sem fog megváltozni – kivéve akkor, ha hajlandók vagyunk változtatni.

Úgy igyekeztem megírni ezt a könyvet, hogy a tudás és a tapasztalat minél szorosabban összefonódjon benne, hogy így hangsúlyozzam, mennyire fontos a kutatási eredményeket a gyakorlatba is átültetni. Nem csupán az a feladatunk, hogy ismereteket szerezzünk a barátságról, hanem az is, hogy ezt a tudást a javunkra fordítsuk.

Első rész
Visszatekintés

Hogyan váltunk olyan barátokká,
amilyenek vagyunk?

Első fejezet Hogyan alakítja át életünket
a barátság?

A kapcsolódás tesz minket önmagunkká

„Az özvegyek közül néhányan csak ülnek otthon, és életük végéig a tévét nézik. Lehet, hogy életben vannak, mégsem élnek igazán” – jegyezte meg a hetvenhárom éves Harriet, annak a gyászfeldolgozó csoportnak a tagjaira utalva, amelybe a férje halála után járt. Harriet könnyedén ugyanerre a sorsra juthatott volna, ha nem lettek volna barátai.

Az asszony nem mindig tartotta nagyra a barátságot. Valójában egészen addig, amíg ötvenévesen férjhez nem ment Federicóhoz, egyáltalán nem volt számára prioritás. Ambiciózus volt, napi tizenkét órát dolgozott, és annyit utazott, hogy végül sikerült beteljesítenie régi álmát, és a világ valamennyi országába eljutott. Miközben a szakmai előmenetel érdekében keresztül-kasul bejárta az Egyesült Államokat különféle állásokat vállalva, sorra maga mögött hagyta a barátait.

A becsvágya azonban soha nem akadályozta meg abban, hogy házastársat keressen magának. „Ezt nevelte belém a kultúrám – azért élünk, hogy férjet találjunk magunknak” – mesélte. Élete során több udvarlója is volt, és valahányszor szakított, újabb zsákmány után nézett. Felidézte, hogy amikor meglátogatta egyik munkatársa, Denise otthonát, irigyelte, amiért neki mindene megvan: lenyűgöző munka, férj, gyönyörű ikrek. Negyvenévesen, egyedülállóként nehezére esett elfogadni, hogy talán soha nem lesz olyan családja, amilyenről álmodott. A családi életből fakadó temérdek otthoni kötelezettség híján teljesen beletemetkezett a munkába.

Harriet elismeri, hogy fiatalabb korában a saját hozzáállása miatt nem találta kielégítőnek a barátságokat. Szégyellte a gyerekkorát, mivel egy farmon nőtt fel nyomorúságos körülmények között. Nyaranta a szomszéd birtokon dolgozott, hogy a családja ki tudja fizetni a taníttatását. Bár a munkája révén egyre feljebb jutott, és egyre több időt töltött vagyonos emberek társaságában, sosem érezte, hogy bárhová is tartozna. Számára a barátság egy kettős élet lehetőségéről szólt, hogy jómódúként tetszeleghet, holott egyáltalán nem volt hozzászokva: hagyatéki árverésekre járt, több száz dollárt költött egy-egy vacsorára, és olyan jelentéktelenségeken vitatkozott, mint a szomszéd pázsitjának színe. Soha nem merte elengedni magát a barátai körében, nehogy rájöjjenek, honnan is származik, és ki is ő valójában.

Aztán történt két esemény, amelyek eredményeként teljesen átértékelte a barátságról vallott nézeteit. Először, amikor férjhez ment Federicóhoz, egy ízig-vérig társasági lényhez, beletörődött, hogy rendszeresen vendégül kell látnia a férje barátait az otthonukban. „Az emberek azért akartak velünk lenni, mert boldogok voltunk” – mondta Harriet. A férfitól tanulta meg, hogy a másokkal való együttlét öröm is lehet, nem csak teher.

Csak Federico halála után tudatosította magában igazán a barátok értékét. Hogy feldolgozza a gyászát, életében először elment tanácsadásra, ahol megtanulta, hogyan legyen sebezhető, és sebezhetőségét a baráti kapcsolataiban sem félt többé kimutatni. Ennek eredményeként egészen új módon élte meg a régi barátságokat, többé nem akart szerepet játszani. Bár egyes barátságok nem bírták ki a gyászából fakadó őszinteség próbáját, több egészen elmélyült, az asszony pedig rájött, a sebezhetőség, vagyis az, hogy mer segítséget kérni másoktól, lehetővé teszi az őszintén bensőséges kapcsolatok kialakítását.

Időskorára Harriet immár mindennél jobban értékeli a barátokat. Ráeszmélt, hogy az egyik kapcsolata valójában élete legrégebb óta tartó barátsága. Shirleent a főiskolán ismerte meg, amikor Marseille-ben tanult. A lány sohasem ítélkezett, ő volt az egyetlen, akinek Harriet meg tudott nyílni. Annak ellenére, hogy a főiskola után megszakadt a kapcsolatuk, tizennégy évvel később Shirleen felkutatta és felhívta Harrietet. Bár Shirleen Londonban élt, néhány év leforgása alatt ötször is meglátogatta barátnőjét Washingtonban. Bármennyire is szerette Harriet Federicót, a férfi nem az a fajta volt, aki szívesen beszélt volna érzésekről, így aztán Shirleen volt az egyetlen igazi bizalmasa. Ahogy Harriet megfogalmazta: „Ahhoz, hogy jelentőségteljesnek érezzük az életünket, fontos, hogy valaki a tanúja legyen, és igazolja annak komolyságát. Shirleen volt az én tanúm.” Az ötórás időeltolódás ellenére még mindig hetente beszélnek egymással, és Shirleen azt is felvetette, hogy szívesen Washingtonba költözne, hogy közelebb legyen Harriethez.

Harriet számára a barátok immár fontosabbak, mint egy házastárs. Van ugyan egy férfi, akivel sétálni szokott, bár nem tudná megmondani, a kapcsolatuk plátói marad-e, vagy romantikussá válik. Akárhogy is, békesség van a lelkében: „Számomra egy kapcsolat akkor válik értékessé, ha élvezzük egymás társaságát, vannak közös tevékenységeink, és megosztjuk egymással a gondolatainkat. A kettőnk barátságára mindhárom igaz.” Egyáltalán nem akarja sürgetni a kapcsolat alakulását, mivel „a barátság is jó, és egyáltalán nem jobb híján az”.

Azt, ahogyan a hetvenhárom éves Harriet elkezdte értékelni a barátságot, annak jeleként értelmezi, hogy „végre felnőtt”. Minden este találkozik valamelyik barátjával, hogy együtt teázzanak, vacsorázzanak vagy sétáljanak. Így a barátok segítenek neki lelassulni és jelen lenni a saját életében. „Nem tudom, ki hogyan van vele, de amikor egyedül vagyok, állva eszem – mondta. – Amikor a barátaimmal vagyok, odafigyelek az evésre.” Idős lévén Harriet már nem tud olyan sokat utazni, mint régen, helyette azonban a barátaival való együttlétek kalandja nyújt számára izgalmat.

Harriet nem sok mindent bánt meg az életében – különösen azt nem, hogy összeházasodott Federicóval, annak ellenére, hogy a férfi tizenkilenc évvel idősebb volt nála, és néhány évig ő ápolta, miután a férjén elhatalmasodott a demencia. Mégis azt kívánja, bárcsak hamarabb felismerte volna a barátság erejét, ugyanakkor hálás, hogy még időben elkezdte értékelni: „Ahogy közeledik az ember az élete vége felé, rájön, hogy minden egyes nap ajándék, és úgy akarja eltölteni az időt, hogy az valóban jelentőségteljes legyen. Ez számomra azt jelenti, hogy a barátaimmal vagyok.”

Harriet élete megmutatja, mit veszítünk, ha semmibe vesszük, illetve mit nyerünk, ha szem előtt tartjuk a barátok fontosságát. Harriet idejében a barátságot alacsonyabb rendű kapcsolatnak tekintették – és annak gondolják ma is; amolyan puffernek, amely segít elviselni a családunk elhagyása és az új család megalapítása közötti időszakot. Csakhogy a barátságoknak nem muszáj második helyre szorulniuk. Harriet is megtanulta, hogy egy baráti kapcsolat is lehet erős, mély és szeretetteljes. És mint az Harriet esetében is kiderült, a barátság megmenthet és átformálhat minket. Sőt, valószínűleg ez már meg is történt.

Miért fontos a barátság?

A barátság hatása éppolyan erős, mint amennyire alábecsült. Az ókori görög filozófusok úgy vélték, hogy a barátság az eudaimonia, vagyis a boldogság/jóllét kulcsa.1 Arisztotelész például azt írta Nikomakhoszi etika című művében, hogy barátság nélkül „senkinek sem lehet kedves az élete”.2 A középkori klérus bizalmatlanul viszonyult a barátsághoz, attól tartott ugyanis, hogy ez a fajta szeretet háttérbe szoríthatja az ember Isten iránti szeretetét. Aztán a tizenhetedik században3 a barátság valósággal elbűvölte a papságot, és az Isten iránti szeretetünk kifejezéseként tekintettek rá.

Manapság úgy szokás értelmezni a plátói szerelem fogalmát, mint amiből hiányzik valami – amolyan szex és szenvedély nélküli romantikus vonzódásként. Ez a felfogás azonban eltér a kifejezés eredeti jelentésétől. Amikor az itáliai tudós, Marsilio Ficino a tizenötödik században megalkotta a „plátói szerelem” kifejezést, a szókapcsolat Platónnak egy olyan erős szeretetről vallott elképzelését tükrözte, amely túlmutat a fizikai valóságon. A plátói szerelem nem egyfajta fogyatékos romantikus szerelem, hanem annak tisztább formája, valakinek a lelke iránti rajongás volt. Ahogy Ficino írja: „Ugyanis nem ezt vagy azt a testet kívánja, hanem a magas istenség testeken átragyogó fényét csodálja…”4 A plátói szerelmet magasabb rendűnek tekintette a romantikusnál.5

A barátság erejét nem csupán az ókori filozófia hirdeti, hanem a tudomány is igazolja. A pszichológusok azt vallják, hogy a kapcsolataink, csakúgy, mint az oxigén, az étel vagy a víz, elengedhetetlenek a létfenntartásunkhoz. Ha megfosztanak tőlük, képtelenek vagyunk boldogulni, ami megmagyarázza, hogy a barátság miért befolyásolja erőteljesen a mentális és fizikai egészséget. Tudósok megállapították, hogy a depressziót befolyásoló százhat tényező közül a legerősebb megelőző ereje annak van, ha van valaki, akiben megbízhatunk.6 A magány élettartamra gyakorolt hatása olyan, mintha valaki naponta tizenöt cigarettát szívna el.7 Egy tanulmány szerint a boldog és boldogtalan emberek között nem az a legmarkánsabb különbség, hogy mennyire vonzók vagy vallásosak, vagy mennyi jó történt velük, hanem a másokkal való kapcsolódás mértéke.8

A barátság képes enyhíteni az életünkben tapasztalt fenyegetettség érzését. Egy tanulmány szerint a kísérletben részt vevő férfiak egyedül sokkal félelmetesebbnek tartottak egy állítólagos terroristát, mint akkor, amikor barátokkal voltak együtt,9 egy másik tanulmányból pedig az derül ki, hogy az emberek barátok társaságában kevésbé tartották meredeknek az előttük magasodó hegyet.10 Egyszer egy volt főnökömmel arról vitatkoztam, miért nem hajlandó kifizetni az utolsó havi béremet. A konfliktus állandó szorongással töltött el, mígnem egy teaházban elmondtam Harbani nevű barátomnak, hogyan érzem magam. Ahogy kiöntöttem neki a lelkemet, kezdtem jobban érezni magam. Hetek óta először megnyugodtam.

A barátság gyógyító ereje a mentális egészségünkön túl a fizikai egészségünkre is kiterjed. Marta Zaraska Growing Young: How Friendship, Optimism, and Kindness Can Help You Live to 100 (Egyre fiatalabbá válni – Hogyan segít a barátság, a derűlátás és a kedvesség száz évig élni) című könyvében sorra veszi mindazokat a tényezőket, amelyek hozzájárulnak a hosszú élethez, mint például az étrendet és a testmozgást, mégis arra a következtetésre jut, hogy a kapcsolódás bír a legnagyobb hatással. Metaanalízisek szerint például a testmozgás 23–30,11 a kiegyensúlyozott étrend akár 24,12 a kiterjedt szociális háló pedig 45%-kal13 csökkenti a halálozási kockázatot. Amikor megosztottam ezeket a számokat egy kollégámmal, azt mondta: „Ezek szerint nagyon okosan teszem, hogy teljesen elhanyagolom a kapcsolataimat.” Ez bizony mindenkire érvényes felismerés.

Bár ezekből az előnyökből sokat megtapasztalhatunk a szoros, például a családtagjainkkal és a házastársunkkal megélt kapcsolatainkon keresztül, a barátságok egyedülálló előnyöket hordoznak. A barátok – ellentétben a szülőkkel – nem várják el tőlünk, hogy beteljesítsük az álmaikat és a vágyaikat. A házastársunktól eltérően a barátok esetében nem nehezedik ránk az a teljesíthetetlen elvárás, hogy valakinek a mindene, a teljességet jelentő kirakós utolsó hiányzó eleme legyünk. Továbbá – nem úgy, mint a gyermekeink esetében – nem egyedül mi biztosítjuk a barátaink életben maradását. Őseink törzsekben éltek, ahol a felelősség egymásért több ember között oszlott meg. A barátság tehát egy olyan ősi igazság újrafelfedezése, amelyről régóta megfeledkeztünk: egy egész közösségre van szükség ahhoz, hogy egésznek érezzük magunkat.

Az egyéb kapcsolatainkra jellemző nyomás nélküli barátság olyan örömök forrása lehet, mint amilyen egyik másikban sem tapasztalható meg. Barátainkkal úgy élvezhetjük az együtt töltött időt, hogy nem kell aggódnunk a nyugdíjas évek miatt, nem kell kielégítenünk a másik szexuális igényeit, és nem kell azon vitatkoznunk, kinek a dolga kipucolni a zuhanykabint. Egy tanulmány például megállapította, hogy a barátokkal való időtöltés nagyobb boldogságot eredményez, mint a romantikus partnerrel vagy a gyerekekkel való együttlét.14 Ez azért van, mert barátok társaságában az emberek olyasmiket csinálnak – tekéznek, faragni való tököt választanak halloweenre, vagy épp kutyát sétáltatnak –, amiket élveznek, míg a házastársuk vagy a gyerekeik körül olyan hétköznapi tevékenységeket folytatnak, mint például mosogatnak, befizetik a számlákat vagy épp arra emlékeztetik a másikat, hogy mossa meg a fogát.

Természetesen a barátságok idővel Ann Friedman és Aminatou Sow megfogalmazása szerint „bensőségesen hétköznapivá” válhatnak. A barátság szólhat a közös bevásárlásról, házimunkáról vagy nyugdíjas évekről. Ahogy az emberek egyre inkább szétválasztják a szexet, a romantikát és az életközösséget, ráébrednek, hogy a barátok csodálatos társak is lehetnek. A The Atlantic „The Rise of the 3-Parent Family” (A háromszülős családok elterjedése) című cikke David Jayt, az Asexual Visibility and Education Network (Aszexuálisok Láthatósági és Oktatási Hálózata) alapítóját mutatta be, aki arról beszélt, hogy az élete java részét egy olyan barátjával töltötte, akivel „elképesztően intenzív” volt a kapcsolata. Miután ez mégsem vált be, egy másik párral való társszülőségben állapodott meg. A barátság az ember igényei szerint rugalmasan alakítható. Elképzelhető, hogy mindössze havi egy közös ebédet jelent az adott kapcsolat, ugyanakkor igazi lelki közösséget is nyújthat.

A barátságból adódó örömök részben a korlátlanságból adódnak: temérdek barátunk lehet, míg a többi alapvető kapcsolat száma véges – néhány gondviselő, egy házastárs (legalábbis a monogámok számára), 2,5 gyermek. A buddhizmusban a mudita, avagy az együttérző öröm mások örömének átélését jelenti. Szent Pál valami hasonlóra utal, amikor Jézus követőiről azt írja, hogy „ha az egyik tag tiszteletben részesül, együtt örvendezik vele valamennyi tag”.15 A házastársunk, a gyermekeink, a szüleink mind velünk örülnek, sok baráttal azonban az öröm végtelenné válik.

Én akkor tapasztaltam meg, hogy egy barátság képes ismétlődő örömforrássá válni, amikor leadtam ennek a könyvnek a kéziratát. Az akkori partnerem nagyon büszke volt rám, pezsgőt és epertortát hozott nekem, és csodálatos estét töltöttünk együtt. Amikor felhívtam a barátaimat a hírrel, újra és újra átélhettem a korábbi örömömet, amikor elmondták, mennyire lelkesek, milyen szívesen ünnepelnének velem egy vacsora keretében, illetve remélik, Oprah Winfrey is interjút akar majd velem készíteni, ott akarnak ugyanis lenni a felvételen.

Mivel mi választjuk meg a barátainkat, lehetőségünk van arra, hogy olyan emberekkel vegyük körül magunkat, akik szorítanak nekünk, megértenek bennünket, és velünk együtt örülnek. Viszont nincs semmiféle nyomasztó eskü, formális szertartás vagy genetikai kapcsolat, ami miatt ki kellene tartanunk egy adott barátság mellett. A barátságaink révén mi magunk választhatjuk ki életünk legmegerősítőbb, legbiztonságosabb és legértékesebb kapcsolatait, nem társadalmi nyomás hatására, hanem azért, mert mi magunk döntünk így. A kormányzati pozíciót betöltő Cleo mesélte, hogy miután meghalt az édesanyja, egyedül és kellemetlenül érezte magát a temetésen. A családjával való feszült viszonya miatt semmiképp sem akart kiborulni. Amikor azonban megjelent a barátnője, Stephanie, aki meglepte őt azzal, hogy elrepült hozzá Michiganből a búcsúztatásra, Cleóból kitört a zokogás.

Az, hogy az ember szabadon választhat magának barátokat, illetve a barátságokra általában nem jellemző a romantikus szerelem, azt jelenti, hogy a baráti kapcsolatokat tisztán aszerint lehet kialakítani, összeillenek-e egymással az érintettek. C. S. Lewis brit író egyszer azt mondta: „A szerelemben a test, a barátságban a személyiség mezítelen.”16 Előfordulhat, hogy a szerelem mindent elsöprő érzése miatt két összeférhetetlen ember lép kapcsolatra egymással, mivel a vonzalom hatására tévesen úgy vélik, összeillenek. Ahogy azonban Harriet Lerner pszichológus megállapítja: „Az intimitás semmi esetre sem azonos az intenzitással […]. Az intenzív érzelmek – függetlenül attól, hogy mennyire pozitívak – nemigen tekinthetők az igazi és tartós közelség fokmérőjének.”17 Aki barátokat választ magának, szabadabban előtérbe helyezheti az intimitás legmegbízhatóbb indikátorait, például a közös értékeket, a bizalmat, a kölcsönös elismerést, vagy azt az érzést, hogy egymás közelében jól érzi magát két ember. Természetesen nem mindig teszünk így, amiről részletesebben a harag és a konfliktusok kezeléséről szóló fejezetben lesz szó.

A barátok nemcsak személyes támogatást nyújtanak, hanem kollektíven is az adott egyén javára válnak. A barátság érdemeit makroszinten vizsgálva látható, hogyan teszik jobbá ezek a kapcsolatok a társadalmat. Az igazságosságra és az előítéletek csökkentésére törekvő társadalmakban a barátság kulcsfontosságú eszközként szolgálhat. Kutatások szerint az, hogy valakinek van egy barátja egy olyan csoportban, amelynek nem tagja (ezt hívják outgroupnak), képes megváltoztatni az illető viszonyulását ahhoz a bizonyos csoporthoz, sőt előidézheti az adott csoportnak kedvező intézkedések támogatását,18 ami arra enged következtetni, hogy a barátság szükséges (bár valószínűleg nem elégséges) a rendszerszintű változás előidézéséhez. Egy másik vizsgálat szerint csökken az ember saját csoportján kívüliekkel szembeni ellenszenve, ha az illető egyik barátja az adott csoporthoz tartozóval barátkozik,19 ami azt jelzi, hogy a csoportokon átívelő barátságnak egész hálózatokra kiterjedő hatásai lehetnek. Az előítéletek az elvont gondolkodásból táplálkoznak, amint azonban barátságot kötünk valakivel, azok a bizonyos többiek hirtelen összetett lényekké válnak számunkra, akik ugyanúgy szenvednek és szeretnek, mint mi, és nem számít, mennyire másnak gondoljuk őket, saját magunkat fedezzük fel bennük.

Egy 2013-as metaanalízis megállapította, hogy a baráti hálózatok az elmúlt harmincöt évben egyre kisebbek lettek, aminek a társadalomra gyakorolt hatása igencsak súlyos.20 Egy kutatás rávilágított, hogy a barátok növelik a másokba vetett bizalmunkat,21 márpedig bizalom nélkül nem működik a társadalom. Egy Németországból, Csehországból és Kamerunból származó résztvevőkkel végzett kísérlet22 arra az eredményre jutott, hogy mindhárom kultúrában azok az emberek, akik úgy érezték, nem kötődnek másokhoz, valami olyasmit tapasztaltak meg, amit társadalmi cinizmusnak szokás nevezni, vagyis „az emberi természet negatív megítélését, az emberek bizonyos csoportjaival szembeni előítéletet, a szociális intézményekkel szembeni bizalmatlanságot és a célok etikus módon való elérésének alábecsülését”.23 Robert D. Putnam, a Bowling Alone (Egyedül tekézni) című könyv szerzője azt hangsúlyozza, hogy amikor két ember ugyanabba a közösségi hálóba kerül, kiterjesztett bizalom (thin trust) alakul ki közöttük – az olyanokba vetett bizalom, akiket nemigen ismerünk –, ám Putnam úgy véli, ahogy a közösség szövete egyre inkább elvékonyodik, nem lesz elég ereje érvényesíteni a becsületesség, a kölcsönösség és a fent említett bizalom normáit. Ahhoz, hogy a bankok működjenek, fontos, hogy megbízzunk a bankárokban, hogy nem teszik zsebre a nyugdíjunkat és a nyaralásra szánt megtakarításunkat. Az élelmiszerboltok működése megkívánja, hogy bízzunk abban, a mandarin nem mérgező. Az iskolák működéséhez szükséges a tanárok iránti bizalom, hogy nem kényszerítik arra a gyermekeinket, hogy egész nap (arzénmentes) mandarinra érvényes akciós kuponokat vagdossanak. Mégis, ez a bizalom rendül meg, amikor nem kapcsolódunk egymáshoz.

Jegyzetek

Bevezetés

1 Martin, Grace B. & Clark, Russell D.: Distress Crying in Neonates: Species and Peer Specificity. Developmental Psychology 18, no. 1 (1982): 3–9. https://doi.org/10.1037/0012-1649.18.1.3.

Első fejezet – Hogyan alakítja át életünket a barátság?

1 Baltzly, Dirk & Eliopoulos, Nick: The Classical Ideals of Friendship. In Caine, Barbara (ed.): Friendship: A History. New York, Equinox, 2009.

2 Arisztotelész: Nikomakhoszi etika. Fordította Szabó Miklós. Budapest, Európa Könyvkiadó, 1997, 257.

3 Mia: History of Friendship: From Ancient Times to the XXI Century. Youth Time Magazine, 2016. május 2. https://youth-time.eu/history-of-friendship-from-ancient-times-to-the-xxi-century.

4 Ficino, Marsilio: A szerelemről – Kommentár Platón A lakoma című művéhez. Fordította Imregh Monika. Budapest, Arcticus Kiadó, 2001, 21.

5 Lapidos, Juliet: What’s Plato Got to Do with It? Slate, 2010. szeptember 26. https://slate.com/human-interest/2010/09/the-origins-of-the-term-platonic-friendship.html.

6 Choi, Karmel W. et al.: An Exposure-Wide and Mendelian Randomization Approach to Identifying Modifiable Factors for the Prevention of Depression. American Journal of Psychiatry 177, no. 10 (2020. október): 944–954. https://doi.org/10.1176/appi.ajp.2020.19111158.

7 Holt-Lunstad, Julianne, Smith, Timothy B. & Layton, J. Bradley: Social Relationships and Mortality Risk: A Meta-Analytic Review. PLoS Medicine 7, no 7 (2010): e1000316. https://doi.org/10.1371/journal.pmed.1000316; Holt-Lunstad, Julianne: The Potential Public Health Relevance of Social Isolation and Loneliness: Prevalence, Epidemiology, and Risk Factors. Public Policy & Aging Report 27, no. 4, (2017): 127–130. https://doi.org/10.1093/ppar/prx030.

8 Diener, Ed & Seligman, Martin E. P.: Very Happy People. Psychological Science 13, no. 1 (2002): 81–84. https://doi.org/10.1111/1467-9280.00415.

9 Fessler, Daniel M. T. & Holbrook, Colin: Friends Shrink Foes: The Presence of Comrades Decreases the Envisioned Physical Formidability of an Opponent. Psychological Science 24, no. 5 (2013): 797–802. https://doi.org/10.1177/0956797612461508.

10 Schnall, Simone, Harber, Kent D., Stefanucci, Jeanine K. & Proffit, Dennis R.: Social Support and the Perception of Geographical Slant. Journal of Experimental Social Psychology 44, no. 5 (2008): 1246–1255. https://doi.org/10.1016/j.jesp.2008.04.011.

11 Pedišić, Željko et al.: Is Running Associated with a Lower Risk of All-Cause, Cardiovascular and Cancer Mortality, and Is the More the Better? A Systematic Review and Meta-Analysis. British Journal of Sports Medicine 54, no. 15 (2019): 898–905. https://doi.org/10.1136/bjsports-2018-100493.

12 Zhang, Xianglan et al.: Cruciferous Vegetable Consumption Is Associated with a Reduced Risk of Total and Cardiovascular Disease Mortality. The American Journal of Clinical Nutrition 94, no. 1 (2011): 240–246. https://doi.org/10.3945/ajcn.110.009340.

13 Holt-Lunstad, Julianne, Robles, Theodore F. & Sbarra, David A.: Advancing Social Connection as a Public Health Priority in the United States. American Psychologist 72, no. 6 (2017): 517–530. https://doi.org/10.1037/amp0000103.

14 Hudson, Nathan W., Lucas, Richard E. & Donnellan, M. Brent: Are We Happier with Others? An Investigation of the Links between Spending Time with Others and Subjective Well-Being. Journal of Personality and Social Psychology 119, no. 3 (2020): 672–694. https://doi.org/10.1037/pspp0000290.

15 1Kor 12,26. A fordítás a Káldi-féle Neovulgátából származik.

16 Lewis, C. S.: A szeretet négy arca. Fordította Orzóy Ágnes. Budapest, Harmat Kiadó, 2007, 92.

17 Lerner, Harriet: Társas tánc – Nőknek, akik nem félnek változtatni a kapcsolataikon. Fordította Siklós Márta. Budapest, Park Könyvkiadó, 2008, 8–9.

18 Pettigrew, Thomas F.: Generalized Intergroup Contact Effects on Prejudice. Personality and Social Psychology Bulletin 23, no. 2 (1997): 173–185. https://doi.org/10.1177/0146167297232006.

19 Wright, Stephen C., Aron, Arthur, McLaughlin-Volpe, Tracy & Ropp, Stacy A.: The Extended Contact Effect: Knowledge of Cross-Group Friendships and Prejudice. Journal of Personality and Social Psychology 73, no. 1 (1997): 73–90. https://doi.org/10.1037/0022-3514.73.1.73.

20 Wrzus, Cornelia, Hänel, Martha, Wagner, Jenny & Neyer, Franz J.: Social Network Changes and Life Events across the Life Span: A Meta-Analysis. Psychological Bulletin 139, no. 1 (2013): 53–80. https://doi.org/10.1037/a0028601.

21 Van der Horst, Mariska & Coffé, Hilde: How Friendship Network Characteristics Influence Subjective Well-Being. Social Indicators Research 107, no. 3 (2012): 509–529. https://doi.org/10.1007/s11205-011-9861-2.

22 Hofer, Jan et al.: The Higher Your Implicit Affiliation-Intimacy Motive, the More Loneliness Can Turn You Into a Social Cynic: A Cross-Cultural Study. Journal of Personality 85, no. 2 (2017): 179–191. https://doi.org/10.1111/jopy.12232.

23 Leung, Kwok et al.: Social Axioms: The Search for Universal Dimensions of General Beliefs about How the World Functions. Journal of Cross-Cultural Psychology 33, no. 3 (2002): 286–302. https://doi.org/10.1177/0022022102033003005.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0