Bevezetés

Mióta a Dermesztő nyár 1991-ben megjelent, több levelet, e-mailt és kommentet kaptam vele kapcsolatban, mint bármelyik regényem kapcsán (leszámítva esetleg a Hyperiont). Leginkább az nyűgöz le, hogy e levelek túlnyomó többsége a világ különböző részein élő, velem egykorú emberektől érkezik, akik saját gyerekkorukból emlékeznek 1960 nyarára, amikor a regény játszódik, és akik megindultan számolnak be arról, hogy a gyerekkori szabadsághoz fűződő emlékeik nagyban hasonlítanak arra, amit kölyökszereplőim megélnek, azután még hozzáteszik, hogy az ő gyermekeik és unokáik sajnálatosan híján vannak e szabadságnak. Ilyenkor mindig eltűnődöm: hogyan lehetséges, hogy valaki Franciaországban, Oroszországban, Japánban vagy Izraelben ugyanolyan gyerekkori élményeket éljen át, mint az én vidéki amerikai hőseim 1960 nyarán?

A Dermesztő nyár, noha látszólag horror, valójában a gyerekkori titkok és elhallgatások méltatása; mese a gyermekkor párhuzamos világáról, amit már elveszítettünk vagy nemsokára elveszítünk. Sokak számára talán emiatt oly könnyű azonosulni a regénnyel.

De vajon mi lehet még a közös nevező, ami lehetővé teszi világszerte élő olvasóimnak, hogy ilyen erősen kötődjenek Mike-hoz, Dale-hez, Lawrence-hez („ne szólíts Larrynek”), Kevinhez, Harlenhez, Cordie-hoz és a Dermesztő nyárban szereplő többi kölyökhöz?

JU-PI-JÉÉÉ!

Úgy vélem, ez a titkos, mégis hétköznapi hozzávaló a szabadság, mellyel a kölykök 1960-ban a saját külön világukat benépesítették… a szabadság, hogy gyerekek lehettek egy aktívan létező külön univerzumban, amely talán elkülönült a szüleikétől és a többi felnőttétől, mégis megmaradt a valóság szintjén… élményekben gazdag gyerekvilágnak. Szilárd meggyőződésem, hogy a 21. századra ez a világ szinte nyom nélkül eltűnt.

Nyári reggeleken Dale, Lawrence, Mike, Kevin és Harlen szépen búcsút intett az anyukájának (már ha Jim Harlen anyukája otthon volt, hogy búcsút inthessenek neki), azután ebédig, sőt gyakran sötétedésig nem látták őket, mert az egész napot egymással töltötték.

A Dermesztő nyár eredeti keményfedeles kiadásának 29. oldalán a Bringás Járőrök öt tagja nekivág az estének, hogy Elm Haven illinoisi kisvárosának utcáin „járőrözzön”.

– Gyerünk! – Mike ránehezedett a pedálra, előrehajolt a kormányra, és kavicszápor kíséretében elstartolt.

Dale, Lawrence, Kevin és Harlen követte.

Délnek tartottak az Első sugárúton a puha szürke fényben. Hol a szilek árnyai közé siklottak, hol kirobbantak az égbolt alá. A nyílt mezők a baljukon, a sötét házak a jobbjukon tűntek fel.

Most képzeljünk egy csapat mai tizenegy évest, amint szürkületkor nyeregbe pattannak, és sötétedés után jönnek haza. Tejesdobozokra nyomtatnák a képüket. Helikopterek pásztáznák a környéket kereső reflektorokkal. Szüleik könnyek között nyilatkoznának az esti híradóban.

Mike, Dale, Lawrence, Kevin és Harlen bizonyára kapott fejmosást, ha nyáron este 10 után ért haza – talán Kevin anyja csapta a legnagyobb hűhót, és Harlen úszta meg a legolcsóbban, akinek az anyja ilyenkor még javában bulizott –, de akárcsak a többi átlagkölyöknek, nekik sem kellett tartaniuk komolyabb szidástól.

Amint a Dermesztő nyár harmadik fejezetének első bekezdésében olvashatjuk:

Az emberi élet, de legalábbis a férfilét kevés eseménye annyira felszabadító, túláradó, végtelen – s tartogat magában annyi lehetőséget –, mint a nyári szünet első napja, ha valaki történetesen tizenegy éves. Az előtte álló nyár olyan, mint egyetlen hatalmas zsúr, tunyán lelassulnak még a napok is, hogy legyen ideje kiélvezni minden egyes fogást.

Miután tizennyolc éven át dolgoztam általános iskolai tanárként, az ország számos iskolakerületében találkoztam olyan kezdeményezésekkel, hogy meg kéne szüntetni a nyári vakációt, hadd fordítsanak a gyerekek még több időt a tanulásra – s ilyenkor mindig a rosszullét kerülgetett.

Természetesen a három hónapos nyári vakáció anakronizmus, csökevény a régi időkből, amikor a gyerekek már legkisebb koruktól fizetés nélküli munkát végeztek a családi farmon és a gazdaságban, a vetésnél és az aratásnál, a billogozásnál és a befogásnál.

Természetesen a kölykök hajlamosak elfelejteni, amit az előző iskolaévben tanultak, ha több mint két hónapra szabadjára engedik őket, hogy amikor augusztus végén vagy szeptember elején visszatérnek, újra kelljen tanulniuk mindent.

S akkor mi van? – kérdem én. Melyik épeszű ember mondana le a nyári napok csodás lassúságáról, amikor van ideje kiélvezni az édes szabadságot, hogy cserébe több képletre vissza tudjon emlékezni?

Általános iskolai tanárként ki merem jelenteni, hogy a nyáron elveszett tudásmorzsák az új iskolaév első hónapjában néhány heti ismétléssel feleleveníthetők. (Akár azt is hozzátehetném, hogy a legtöbb elfeledett információt igazából meg se kéne tanítani a gyerekeknek.)

Ugyanakkor mindig ott lesz az az érzés, ami Dale és Lawrence Stewartban feltolult, amikor felébredt a nyári vakáció legelső napjára: Mintha a szürke iskolaév gátja felszakadt volna, hogy a színek visszaömöljenek a világba.

Ugyan ki cserélné el ezeket a bámulatos nyári színeket és a gyerekkor szabadságát néhány értelmetlenül bemagolt tényre?

BAROMFIHÁZI HÍRADÓ

A Bringás Járőrök előszeretettel gyűltek össze Mike O’ Rourke tyúkoljában. A regényben 1960 nyarának első szabad reggelén is pontosan ezt teszik.

Ezen a helyen már nincsenek baromfik, de a szaguk még nem tűnt el teljesen. Valaki idehozott egy régi, nyikorgó rugós kanapét és néhány elnyűtt karosszéket. Másvalaki – alighanem Mr. O’Rourke – az egyik sarokba állította egy 1930-as évekbeli hatalmas rövidhullámú rádió üres szekrényét. Miközben néhányan – köztük a briliáns és túlsúlyos Duane McBride a farmról – a nyár első napján a baromfiházban időznek, Jim Harlen bemászik a régi konzolos rádió tokjába, hogy imitálja a csövek melegedését, a statikus zajt, azután…

– Utánamegy! Vissza, vissza, egyenesen a Comiskey Park jobb szélső falának! Felugrik érte! Felmászik a falon és…

– Á, itt sincs semmi – motyogta Duane. – Mégis legyen inkább a nemzetközi. Tap-tarap… meg is van… Berlin.

– Ach du liber meint gott azt a verdamte labda te őschtulok! – harsant fel Harlan, aki az izgatott chicagói hadarásról egy csapásra átváltott a pattogós teuton szótagokra. – Der Fuehrer ist nicht boldog. Nein! Nein! Er ist egy schweinehund und vertrunken und ein echte lúzer!

– Itt sincs semmi – motyogta Duane. – Megpróbálom Párizst.

Amikor olvasok és hallok ezekről a mai online „közösségekről”, gyakran eszembe jut Mike, Dale, Lawrence („ne szólíts Larrynek”), Duane McBride, Kevin és a többi Mike tyúkoljában lógó Bringás Járőr, amint újra felpattan a biciklijére, és elteker valamerre. Számomra az „online közösség” csak még több szöveg, még több elektronikus tintapaca az üvegpapíron, csak újabb ürügy, hogy korunk gyermekei és gyermeklelkű felnőttei otthon gubbasszanak, még véletlenül se jöjjenek ki a fényre, a való világba. Miért van az, hogy a mai kölyköknek olyan átkozottul sok a mondanivalójuk és olyan átkozottul kevés a tennivalójuk?

Az egyik kézenfekvő válasz az lehet, hogy elloptuk tőlük a valóságos világ legnagyobb szeletét.

HOGYAN SAJÁTÍTJUK KI GYERMEKEINK TERÉT

Az Elm Havenben lakó fiúk (és lányok) 1960 nyarán kiszámítható sugarú körben mozogtak bicajaikkal:

Elm Haven egésze elérhető volt nagyjából másfél kilométernyi kerékpározással. Az út az Üszkös Fa mellett, le a dombon és be a Hulla-patak erdejébe, majd fel a dombon és el a Kálvária-temető mellett, összesen nem egészen két és fél kilométernyire nyúlt. Henry bácsi és Lena néni farmja kényelmes három kilométeres biciklizéssel elérhető volt; Duane McBride további 800 méterre lakott; a manapság Bakkecske-hegynek nevezett régi kőbányához további jó másfél kilométert kellett gyalogolni a Kálvária-temető mögötti erdőben, míg az örök rejtély Gypsy Lane újabb három kilométeres erdőjárást követelt.

A Stone Creeket, ahol a mélyebb részeken, az egysávos országút hídja alatt úszni is lehetett – s ahol az édesvízi rákok éltek – hat és fél kilométeres, jobbára kavicsos út választotta el a várostól. Ez még semmi. A Jubilee State Park ugyanezen az úton hét-nyolc kilométerre esett Stone Creektől, és az egész napos kirándulásba belefért egy kis játék a nagy állami parkban, sőt egy kitérő és leugrással való fenyegetőzés a Szerelmesek Csurgója nevet viselő magas szirtnél (amit a többi fiú nevezett el így, miután Harlen egyszer levizelt a magasból).

Reggelente a szülők nem faggatták gyerekeiket, hogy hová mennek, és a gyerekek sem beszéltek róla. A rendszer tökéletesen működött.

Vagyis az a terület, ahol Elm Haven gyermekei bármely tetszőleges nyári napon felnőtt felügyelet nélkül játszhattak (feltéve, hogy az időjárás lehetővé tette a biciklizést), egy nagyjából 16 kilométer sugarú körben terült el. Ez változott meg 1960 után.

Próbáltam megalapozott szociológiai bizonyítékokat hozni arra, hogy a kiskamaszok tevékenységi köre mennyire beszűkült az 1960-at követő három-négy évtizedben, de még az online fórumokon megismert, sokat tapasztalt kutatók sem tudtak sok adalékkal szolgálni. Nincs más: személyes megfigyelésekre és mások anekdotáira kell támaszkodnunk, melyek alapján nagy bizonyossággal kijelenthetjük, hogy a 21. századi gyerekek jószerével a házak, a kertek és a szülők által szervezett tevékenységek foglyai.

Érdekes tanulmányra bukkantam az Environment and Behavoir 1991. januári 23. számában, melyet Sanford Gaster jelentetett meg, „A nagyvárosi gyerekek hozzáférése a környezethez: változások három nemzedéknyi idő alatt” címmel.

Amint a címből sejthető, a tanulmány témája az amerikai kölykök „szabad mozgásterének” zsugorodása háromnemzedéknyi idő alatt, bár ez az elemzés a nagyvárosi gyerekekről szól, az 1915 és 1976 közötti időszakot tekinti át, azt is célzottan a Manhattan északi csücskében található Inwood elővárosi környékén. Azt gondolhatnánk, hogy a Manhattanben élő kölyköknek sejtelmük sem lehetett arról a szabadságról, amit 1960-ban Mike, Kevin, Dale, Lawrence, Duane, Harlen és Cordie élvezett a kis illinoisi Elm Havenben.

Nos, nem.

Inwood legkorábbi lakói ír, német és orosz bevándorlók voltak; később megjelentek az olaszok, lengyelek, görögök, sőt örmények. Tiszta és rendes munkáskörnyékkel van dolgunk, ahová az 1950-es években érkeztek az első afroamerikai családok. Mire a tanulmány elkészült, Inwood kiterjedt részein már csak feketék éltek, így a kutatás nem vonatkozhatott az itteni fehér kölykökre.

Pedig az 1920-as és 1930-as években a gyerekek még Inwood legjavát kapták, már ami a felhőtlen szabadságot illeti – játszóterüknek tekinthették az erdőket, az építkezéseket és a hatalmas Inwood Hill Parkot. Az 1930-as években azután a New Deal gazdaságélénkítő programja örökre megváltoztatta a táj arculatát, amikor az Inwood Hill Parkon át vezette a Henry Hudson Parkway-t, s ily módon valóságos kínai nagy falat emelt az addig szabadon bóklászó kölykök elé. (Egy füst alatt elkészült a számtalan felhajtóval büszkélkedő Henry Hudson híd is, amely összekapcsolta Inwoodot a szárazfölddel, bár a helybéli kölykök szempontjából ez tovább rontott a helyzeten.)

Ugyanebben a New Deal időszakban az Inwood Hill Park megmaradó részeit is „civilizálták”: padok és ösvények, köztéri lámpák, sportpályák és játszóterek ékelődtek az egykori vadonba. A hatvanas évek közepére az Inwood Hill Park felügyelet nélkül maradt területeinek zöme már a fiatal fekete bandák vadászterületévé silányult. Az afroamerikai közösség – szülők és lelkészek – gyorsan reagáltak: több szigorúan szervezett és felügyelt szórakozási területet jelöltek ki gyermekeiknek, például a felnőttek által vezetett Kölyökligát, iskolai programokat, ifjúsági házakat és a többit.

Ily módon legelőször a nyolc és tizenhárom év közötti, egy bandához sem tartozó afroamerikai gyerekek kerültek szigorú felügyelet alá. Számukra véget ért az erdőben és üres telkeken történő korlátlan kalandozások kora – de nem sokkal később a fehér kölykök is követték őket, akiknek tevékenységi körét az 1970-es évekre ugyanígy korlátozták. Az 1920-as években egy inwoodi kölyök még öt-nyolc kilométeres körben kalandozhatott; ez szűkült be – jórészt a szülők bandáktól, drogterjesztőktől és autóktól való félelmei miatt – a házra, a kerítéssel övezett udvarra és a felnőttek által felügyelt játszóterekre.

Részlet a tanulmány következtetéseiből:

Évszázadunk nagy részében több egymással kölcsönhatásban álló erő működött Inwoodban, hogy korlátozza a gyerekek felügyelet nélküli szabadtéri tevékenységét. Leghangsúlyosabbnak tekinthető a gyerekek által látogatható helyek számának és változatosságának eróziója, illetve a szabadtéri tevékenység ellenőrzött jellegének erősödése. Mindezt nem írhatjuk kizárólag a bűnözés, a környezetpusztulás, vagy akár az autóforgalom számlájára.

Az 1920-as évek Inwoodjában a szinte irgalmatlan gyors ütemű parcellázás, építkezés, felszámolás és egyéb jellegű változás felügyelet nélküli játéklehetőségek egész univerzumát nyitotta meg a gyerekek előtt – gödrök, sziklák, farmok, mocsarak, erdők, pajták, házak és szeméthegyek kínálkoztak természetes játszótérként. Az 1940-es években, mikorra jórészt befejeződött Inwood átépítése, a népesség csúcsot döntött, és a New Deal gyökeresen átformálta a tájat, a játszókörnyezet mindinkább hagyományossá vált és felügyelet alá került – épített játszóterekre, sportpályákra, majd az 1950-es évektől lakótelepekre korlátozódott.

Az 1940-es évek Inwoodjában a kölykök ugyanolyan környezetben lakhattak, mint mi a kisöcsémmel, az 1956–1957-es Des Moines-ben. A házunk mögött saját kis rezervátumot tartottunk fenn, a „városi vadon” jó három kilométer széles sávjában, emellett bejárhattunk egy kiterjedt természetvédelmi területre, ami szinte teljesen mentes volt utaktól és egyéb fejlesztésektől. Ennél is lényegesebb ugyanakkor, hogy milliónyi új otthon épült a környéken, azt pedig bármelyik fiú tanúsíthatja, hogy az építkezés – a hátrahagyott gödrök és törmelékhegyek, részben elkészült házak, vagy akár az éjszakára és hétvégére felszabaduló munkagépek együttese – mindig elsőrangú játszótér. Ki is használtunk minden lehetőséget: pallókon jártunk a csupasz vázszerkezetek födém nélküli harmadik szintjén, földcsatát vívtunk, vagy éppen becsomagoltuk a kisöcsémet (a csapat fenegyerekét) egy nagy kartondobozba, hogy aztán egy kilenc méter magas földkupac tetejéről behajítsuk egy hat méter mély, vízzel félig teli gödörbe. (A kis Houdini mindig megúszta ép bőrrel.)

Amikor végül átköltöztünk Des Moines-ból az Illinois középső részén fekvő Brimfieldbe, az „Elm Haven” mintájául szolgáló kisvárosba, szabadidős tevékenységi körünk drámai módon kitágult, s nem csak azért, mert néhány évvel idősebbek lettünk. Sokat kellett tekernünk, és még többet gyalogolnunk (nyolc kilométert), hogy eljussunk az erdők között megbúvó elhagyatott kőbányához (Bakkecske-hegyhez) és bezárjuk Wayne öcsémet egy valamivel nagyobb dobozba, azután lehajítsuk egy valamivel magasabb szirtről (tizenöt méterről) egy mélyebb (hét méter) vízzel teli fejtésbe – de megérte. (Itt is kiszabadult. A végén. Amikor hosszú ideig csak buborékok jöttek fel a sötét víz felszínére, azután már az sem, bevallom, lázasan próbáltam olyan magyarázatot találni, ami elfogadtathatta szüleimmel kisöcsém korai elmúlását. A legtöbb magyarázatban cigányok szerepeltek, akik előrontottak a fák közül, és dobozba zárták Wayne-t, hogy lehajítsák a bányatóba, míg minket, többieket megkötöztek.) (Nem könnyű nagy és okos bátynak lenni.)

Kutató barátaim viszonylagos bőséggel találtak brit tanulmányokat a gyerekek játszóközegének beszűküléséről, ezek következtetései pedig egybecsengtek mások gyerekkori történeteivel és saját megfigyeléseimmel, miszerint a nyolc és tizenhárom év körüli amerikai gyerekeket egyszerűen megfosztották a szabad kószálás és kalandozás lehetőségétől.

Egy, a The Observer 2008. augusztus 3-i számában megjelent cikk ezzel az összegzéssel indul:

Egy kiragadott jelenet a gyermekkorból: fiatal testvérek szaladnak egy óriási tölgyfa felé, felhúzzák magukat az alsó ágakra, azután olyan magasra kapaszkodnak, amennyire csak tudnak. Gyermekek milliói nem ismerhetik meg ezt az egyszerű örömöt, csak mert a szüleik félnek kitenni őket bármilyen kockázatnak.

A Nemzeti Gyermekvédelmi Hivatalhoz tartozó Play England felmérése szerint a gyerekek felének megtiltják a fára mászást, 21 százalék nem játszhat vadgesztenyével, 17 százalék pedig nem fogócskázhat vagy kergetőzhet. Némelyik szülő olyan szélsőséges mértékben félti a gyermekét, hogy még a bújócskát is túlzottan veszélyes játéknak tartja.

Amerikaiként még sosem hallottam a gesztenyés játékról, de mint tiszteletbeli gyerek – aki ismeri a labdajátékokat és a földcsatákat –, el tudom képzelni, milyen veszélyeket tartogat. A tanulmány így folytatódik:

Miután hajlamosak vagyunk vattába csomagolni a gyermekeinket, egészen másként élik meg a gyerekkort.  A felmérés szerint a ma élő felnőttek 70 százaléka a szabadban, fák és vízfolyások között élte meg legnagyobb gyermekkori kalandjait, szemben a mai gyermekek 29 százalékával. A mai fiatal felnőttek túlnyomó része is úgy emlékszik, hogy legnagyobb kalandjai a játszótéren estek meg.

Hogy egy kölyök életének legnagyobb kalandja egy nyamvadt játszótérhez kötődjön! Dale, Lawrence, Mike, Duane, Kevin, Harlen és a többiek kidobnák a taccsot, ha ezt hallanák. (Cordie Cooke még nevetne egy nagyot, azután dobná ki a taccsot.)

A Dermesztő nyárban még a hatalmas, a város közepén levő játszótéren is, amit teljesen körülvesz a nagy és ijesztő Régi Központi Iskola, egy, az oldalára fordított ócska tartály számított a legnépszerűbb játéknak (amit a magassága miatt ma már egyetlen játszótéren sem engedélyeznének), és a gyerekek ezen a két és fél méter magas tartályon játsszák „a hegy királyát”, és innen lökdösik le egymást, csak azért, hogy felmásszanak az óriáscsúszdán és leugorjanak a tartály rohadt csúszós ívelt tetejére, ahol újrakezdhetik a lökdösődést.

Ez azért simán veri a vadgesztenyét.

Az utolsó témába vágó brit cikk, amivel kutatóbarátaim előálltak, 2007-ben jelent meg, „Hogyan veszítették el a gyerekek négy generáció alatt a kalandozáshoz való jogot” címmel, s többé-kevésbé mindent elmondott Anglia és az Egyesült Államok vonatkozásában – zöldövezeti és kisvárosi kölykökről egyaránt.

A tanulmány egyetlen családban vizsgálta a nyolcéves gyermekeket – vagyis az általam vizsgált nyolc-tizenhárom éves korcsoport legfiatalabbjait –, valamint kalandozási területét, az 1919 és 2007 közötti intervallumban:

George dédapát, aki 1919-ben töltötte be a nyolcat, elengedték horgászni a városon kívülre, mintegy tíz kilométeres távolságra. Az út jó részét sűrű erdőben és vasúti töltéseken, mellékutakon és ösvényeken tette meg.

Jack nagyapa, aki 1950-ben lett nyolcesztendős, még megtehetett másfél kilométert az erdőben, ha játszani akart – egyedül vagy hasonszőrű barátaival játszhatott az erdőben! Miként az Elm Haven-i fiúk 1960-ban, Jack is a szabadban töltötte ideje túlnyomó részét, vagyis szinte sosem maradt otthon rádiót hallgatni vagy tévét nézni. (Nyolcvannyolc évesen, amikor a felmérés készült, még mindig „lelkes távgyalogló” volt.)

Az anya, a nyolcadik évét 1979-ben betöltő Vicky elmehetett egyedül a nagyjából egy kilométerre lévő városi uszodába: „Szinte szabadon elmehettem bárhová – biciklizhettem a környéken, játszhattam a barátaimmal a parkban, eljártam egyedül az uszodába és az iskolába.”

Fia, Ed, aki 2007-ben lett nyolcéves, már csak az utca végéig, legfeljebb háromszáz méternyire jutott.

S még ez is nagyobb szabadság, mint amit tapasztalatom szerint a helybéli kölykök élveznek. Amíg be nem töltötte a tizenkettőt, egyik szomszédunk fia még az udvart sem hagyhatta el felnőtt felügyelet nélkül, noha „a régi rész” – a város általunk is lakott történelmi magja – biztonságosnak mondható, és megőrizte kisvárosi jellegét. Amikor a fiú végre biciklizni kezdett, úgy beöltöztették, mint egy középkori lovagot – nemcsak sisakot viselt, de lábszárvédőt is. (Az emberben felmerül: hogyan is maradt életben Mike, Dale, Lawrence, Kevin, Harlen és a többi Elm Haven-i kölyök bukósisak nélkül? A felnőttek akkoriban nem kerékpároztak, így nem vehettek példát a testhez álló ruhát viselő férfiakról, akik 3500 dolláros sportkormányokra görnyednek, és több száz dolláros sisakkal burkolják értékes koponyájukat. Az Elm Haven-i fiúk – az én nemzedékem tagjai – sosem viseltek biciklissisakot. Fura, de ennek ellenére nem tudunk olyanokról, akik meghaltak vagy megbénultak volna egy agysérülés miatt. Előbb-utóbb mindnyájan eltanyáztunk, de ezzel csak harci sérüléseinket gyarapítottuk, nem kerültünk egy életre az elfekvőbe.)

Manapság a környéken lakó kölykök mind apró birodalmi rohamosztagosnak öltöznek, ha három méternél közelebb merészkednek a biciklijükhöz; 21. századi hi-tech kerékpárjaik végében háromméteres pálcákon lengenek a „Vigyázz rám!” feliratú zászlócskák. Az általunk ismert környékbeli kölykök nem tekerhetnek ki a szüleik látóköréből, legfeljebb tizennégy éves korukban, akkor is csak a sarokig és vissza. S még ezen a szerény távon is – amit az Elm Haven-i kölykök már hétéves korukban gond nélkül megtettek anélkül, hogy bárki aggódott volna értük –, olyan féltő tekintetek követik őket, mintha a frontra mennének.

Amint Gill Valentine és John McKendrick 2001-es kiábrándító tanulmánya is megírta:

„Nem a játékra alkalmas terep hiánya korlátozza a gyerekek szabadtéri vagy felügyelet nélküli játékát, hanem a gyerekek biztonsága felett érzett szülői aggodalom.  A szülők úgy érzik, hogy gyermekeik nagyobb veszélyeknek vannak kitéve, mint fiatalkorukban ők. A szülői aggodalommal kapcsolatos valamennyi tanulmány szerint a szülők leginkább az ártó szándékú idegenektől és a közúti forgalomtól féltik a gyermekeiket. Miközben – dacára az egyre fokozódó félelmeknek – a gyerekek még sosem voltak nagyobb biztonságban.”

Várjunk csak! – mondhatnánk. Talán Európában így van, de itt, Amerikában minden bokorban gyerekrablók, pedofilok, holdkórosok és baltás gyilkosok lapulnak.

Valóban?

Ha a statisztikákat nézzük, azok az amerikai kölykök, akik nem a belső nagyvárosok halálzónáiban élnek – vagyis zöldövezetekben, kisebb városokban és vidéken –, nagyjából ugyanolyan biztonságban vannak, mint a negyvenes, ötvenes, hatvanas években, de folytathatnánk a sort az ezredfordulóig és azon is túl. Mi, felnőttek – mi, szülők – mégsem hisszük, hogy a kölykeink biztonságban lennének, ha nem látjuk vagy felügyeljük őket. (Még akkor sem, ha a tanulmányokból kiderül, hogy sok „pedofil” éppen iskolákban, óvodákban, játszótereken vállal „gyerekfelügyelői” állást a kölykök mellett, akik azelőtt szabadon és az ártó tekintetektől távol kóborolhattak.)

Csakhogy a huszonnégy órában sugárzó tévéadók hírt adnak minden gyermeket érintő bűnesetről. A moziban és tévésorozatokban is állandóan gyerekrablási, -ölési és -kínzási ügyekben nyomoznak.

A felnőttek nem hallgatnak a józan eszükre – még kevésbé saját gyerekkori emlékeikre, melyekben már hétévesen szabadon kóborolhattak és játszhattak a többi gyerekkel –, és úgy gondolják, hogy nem lehetnek elég óvatosak.

Ezzel pedig bebörtönzik a gyerekeiket.

A börtönlakókat pedig, mintha csak egy elmegyógyintézetben lennének, folyamatosan bezárva tartják és benyugtatózzák mobiltelefonokkal, számítógépekkel, tabletekkel, tévékkel, közösségi oldalakkal meg a többivel.

Én pedig azt mondom – s tanúként szólítom az összes valaha élt Bringás Járőr nevében Mike-ot, Dale-t, Lawrence-t, Duane-t, Harlent, Cordie-t és a többieket –, hogy ha a felnőttek elrabolják a gyermeki lét terét és idejét, azzal magát a gyerekkort ölik meg.

Egy gyerekszereplő halálának margójára

S mégis…

S mégis…

A Dermesztő nyár egyik gyerekszereplője meghal. (Sajnálom, hogy elszpojlerezem ezt a tényt, de egy szóval sem árulom el, melyik gyerekszereplő az.) (Na, jó, az egyik fiú.)

Nehezemre esett megírni ennek a szereplőnek a halálát, s nemcsak azért, mert gyerekről van szó, vagy mert egy regényírónak mindig nehéz megválnia az egyik főszereplőtől, akit ő teremtett. Ennél többről van szó. Noha sokat írtak már arról, milyen hatással van egy gyermek halála a szülőre, csupán kevés – szociológiai, pszichológiai vagy képzeletbeli – tanulmány foglalkozik a tragédia kihatásaival a gyerek kortársaira és barátaira nézve. (Az egyik legjobb képzeletbeli feldolgozás egy fiatal barát elvesztésének traumájáról Weldon Hill kevéssé ismert regénye, a George Adams hosszú nyara.)

Az a karakter, aki a Dermesztő nyárban meghal, ráadásul komolyan érdekelt – mind a való életben, ahol megismertem, mind a regényben, ahol úgy teremtettem újjá, hogy összegyúrtam egy másik kedves barátommal. A két valódi barát közül, akikről ezt a gyerekszereplőt mintáztam, az egyik gyilkosság áldozata lett.

Mindemellett, a Dermesztő nyár inkább életrajzi ihletésű, mint bármely másik munkám, s bár a szereplői kitaláltak, teljesen hozzám nőttek. Már 1990-ben tudtam, amikor a regényen dolgoztam, hogy ezek a szereplők még felbukkannak a későbbi történetekben, novellákban és regényekben, amiket még írni fogok, jóllehet már akkor helytelenítettem a gyakorlatot, hogy egy író különálló és egymástól független regényekben szerepeltesse karaktereit.

Ettől persze az egyik gyerekszereplőm (aki, mint kiderült, Vietnamban, nem egészen egy évtizeddel az Elm Haven-i események után elveszítette a fél lábát) pap lett Romániában (továbbá a két főszereplő egyike) Az éjszaka gyermekei című regényemben. Örültem a viszontlátásnak, miként annak is, hogy a lába elvesztését leszámítva megmaradt ugyanannak a nagylelkű, bátor és merész jellemnek, akinek a Dermesztő nyárban megismertem. Néhány évvel később újra megjelent, ezúttal mellékszereplőként és egyházi pályáján túl, mint a névtelen hawaii helikopter-pilóta Az éden tüzeiben, és döbbenten szembesültem azzal, kit vett feleségül Az éjszaka gyermekei óta eltelt időben, s hogy mire készült.

A Dermesztő nyár bátor és csóró lányszereplője, Cordie Cooke, akiről sosem hittem volna, hogy még hallok róla, szintén megjelenik Az éden tüzeiben, méghozzá komoly szerepben. Miután túltettem magam az első döbbeneten, hogy nagyon tehetős lett, abban a történetben értesültem ennek miértjéről, amit továbbadtam az olvasónak is. Tény, hogy Cordie sosem szűnik meg ámulatba ejteni.

2000-es komikus-rejtélyes krimimben, a Darwin pengéjében a Dermesztő nyár egy másik kedvenc gyerekszereplője is felbukkant. Szemben az 1960-ban játszódó Elm Haven-i regény fenegyerek kisöccsével, ez a 2000-es karakter száznyolcvanöt magas, 104 kilós baleseti szakértő Kaliforniában, aki saját biztosítási nyomozó céget visz a feleségével. Humorérzéke változatlan. (S továbbra is rühelli, ha „Larrynek”’ szólítják.) Általa értesülhetünk arról is, hogy mi történt a nagyobbik testvérrel.

Az 1960-as Elm Haven-i Bringás Járőrök egyik tagja főszereplőként bukkan fel 2002-es regényemben, a Kísérteties télben. Ez a szereplő, aki az eltelt időben montanai professzor lett, csak nemrég vesztette el a feleségét és a családját egy jól megérdemelt válásban, s miközben teljes idegösszeomlásban szenved, katasztrofális vagy csodálatos módon – kinek hogy – elhatározza, hogy visszatér az Elm Havenhez közeli „szellemtanyára”, egyik gyerekkori barátjának néhai otthonába, megírni egy fontos regényt.

Mint kiderül, 2000 telén Elm Haven és rideg környéke egészen másként fest, mint 1960 nyarának színes, forró napjaiban, s talán emiatt a Kísérteties tél főszereplője is másként emlékezik vissza 1960 eseményeire, mint ahogyan a Dermesztő nyárban szerepelnek. A természetfeletti elemek többé már nem természetfelettiek. A megmagyarázatlan és megmagyarázhatatlan végre… jobbára… magyarázatot kap.

A Kísérteties téllel egyfajta Möbius-szalagban akartam összekapcsolni a két regényt – ebben az értelemben olyan kétoldalú mesévé, aminek csak egy oldala van. Ahogyan az ember vonalat húzhat a fizikai térben létező, háromdimenziós Möbius-szalag mindkét oldalára anélkül, hogy felemelné a ceruzát, az olvasó is elolvashatja a Kísérteties telet és a Dermesztő nyarat két külön regényként, két önálló, mégis egyenlő (s furcsamód kölcsönhatásban lévő) valóságként, melyek egyaránt ugyanazon az eseménysoron alapulnak.

Amikor olvasóim azt mondják, hogy el akarják olvasni mindkét regényt, s azt kérdik, hogy a Dermesztő nyárral kezdjék-e, vagy „folytatásával”, a Kísérteties téllel, megpróbálom elmagyarázni – nem mindig sikerrel –, hogy a második regény igazából nem folytatás, ezért nem számít, melyik könyvet veszik előre. Bárhogy döntsenek, a másik regény segít megértetni az először olvasottat. (Az sem számít, hol tesszük le a ceruzát, amikor folyamatos vonalat húzunk a Möbius-szalagon.)

Van viszont egy „kísértet” a Kísérteties télben. Az a kísértet egy végtelenül ígéretes – és túlságosan korán túlságosan erőszakos halált halt – gyerekszereplő kitörölhetetlen emléke. Bármely magyarázatot fogadjuk is el a halálát illetően, maga a halál visszavonhatatlan tény.

Vagy mégsem?

Mint kiderült, nemcsak engem zaklatott fel, amikor ez a főszereplő meghalt a Dermesztő nyárban. A levelek jó része, mely az 1991-es megjelenést követően eljutott hozzám, azt követelte, hogy „hozzam vissza az életbe” az adott szereplőt. (Hogy a Kísérteties télben megtettem-e, annak eldöntését az olvasóra bízom.) Dühös – vagy sértett, vagy nagylelkű – levelek és e-mailek tucatjai fejtették ki részletesen, hogyan lehetséges, hogy ez az érdekes (és védtelen) szereplő valójában nem halt meg, csak elrabolták, és egy Elm Haventől távol eső farmon nevelgették (meg a többi).

Évekkel ezelőtt, amikor egy ismerős képzőművész hatalmas tűzzománc faliképet készített az akkor 125 esztendős Központi Iskoláról, ahol tizenegy évig jómagam is tanítottam, sokan megkérdezték tőle: „Ki az a szomorú kisfiú az iskola második emeleti ablakában?”

Elveszett szereplőm volt az a Dermesztő nyárból, akit a művész a maga módján így tartott életben.

A gyerekek mint kereskedelmi célcsoport

Az 1960 körül élt kisvárosi gyerekek és mai társaik között mindenképpen óriási különbség, hogy az amerikai kapitalizmus nagy marketing- és értékesítő-gépezete még nem fedezte fel az Elm Haven-i kölyköket.

A legfontosabb és legdrágább termék, amit az Elm Haven-i kölykök birtokolnak, a kerékpárjuk, melyeket – Kevin kivételével – vagy egy idősebb testvértől örököltek, vagy szüleik vásárolták kéz alatt. A kölykök imádták a bicajukat, és szükségük is volt rá (elvégre ez tette lehetővé, hogy bekalandozzák azt a területet, ahol szabadon mozoghattak), bár éjszakára kint hagyták a ház előtt, annyira nem tartottak a tolvajoktól (csak ha a város réme, Chuck Compton és talpnyalója, Archie – akik egyébként valós személyek a múltamból – mégis ellopta őket), és másként se fordítottak nagy gondot hasznos járművükre. Az Elm Haven-i fiúk – megint csak Kevin kivételével – hajlamosak voltak nagy sebességnél leugrani a nyeregből, hogy az immár vezető nélküli bicaj átguruljon valaki kertjén, mielőtt végül eldől, vagy éppen nekiütközik Mike baromfióljának.

A másik értékes dolog, amit minden Elm Haven-i fiú birtokolt, a baseballkesztyű. Lehettek bármily kopottak, megvarrhatták őket akárhányszor, nem csupán azért képviseltek értéket, mert a srácok játszottak a városi Kölyökligában – s elutaztak a közeli városokba, köztük az illinoisi Kickapooba, ahol a rettegett dobó, Dave Ashley várta őket –, hanem mert heteken át kora reggeltől sötétedésig dobálták a labdát a sportpályán, Dale, Lawrence és Kevin hátsó udvara mögött, a város északi végében, amelyen túl a végtelen földek kezdődtek.

Ezeket a kincseket – a bringát és a kesztyűt – leszámítva az Elm Haven-i fiúk kevés dolgot birtokoltak, ami ne lett volna szakadt, használt, örökölt, vagy mindhárom, (kivéve a néhány „gazdag” kölyköt, mint Kevin Grumbacher és Chuck Sperling).

A fiúk a kor gyerekegyenruhájában, a mai szemmel nézve meglehetősen merev és felhajtott szárú farmerben, illetve pólóban jártak. Utóbbin nem jelent meg semmilyen embléma, legfeljebb a Kiscserkészeké, amit főleg Dale Stewart szeretett. Lawrence és Harlen is előszeretettel viselte régi cserkészpólóját, amit addig mostak, míg szitavékonyságú lett, miközben a fiúk természetesen ki is nőtték – Jim Harlen esetében a halványkék póló ujja éppenséggel könyökig ért.

Az ötletet, hogy menő márkákat képviseljenek – kivéve talán a farmerjuk gombján elrejtett apró Levi feliratot –, az Elm Haven-i fiúk és szüleik is merő képtelenségnek tartották volna.

Nyári lábbeliként a kölykök Keds vagy High Tops márkájú tornacipőt hordtak. Régi darabokat. Nagyon régieket. Zoknik és lábujjak kandikáltak ki szinte valamennyiből. Az egyetlen említésre méltó kivétel Duane McBride – maga a testet öltött különcség –, aki minden alkalomra ősrégi, fekete, magas szárú tornacipőt vett. (Meg kopott kordnadrágot és flanelinget, a legnagyobb nyári melegben is.)

Itt fontos megjegyeznie, hogy Elm Havenben az összes fiú – még a legszegényebbek is, mint Mike O’Rourke, akinek családja vezetékes víz híján artézi kútból húzta fel a vizet, és még a legfagyosabb téli éjszakán is kijárt az árnyékszékre (amely a baromfiól szomszédságában állt, a nyári kánikulában itt gyülekező Bringás Járőrök legnagyobb bánatára) – elkülönítette az „iskolai ruháját” a „játszós ruhájától”. A legtöbben az iskolában nem viseltek farmert, vagy ha mégis, a nadrágba tűrt galléros inggel. Szinte mindnyájan rendelkeztek még egy pár félcipővel, amely lehetett régi és betört, a néhány jelentősebb alkalomra mégis készen állt, hogy kibújjon a bőréből és csillogjon-villogjon – akárcsak maguk a gyerekek.

Egyedül Duane McBride viselte mindig ugyanazt a ruhát és ugyanazt a lábbelit.

Egy Elm Haven-i fiú teljes nyári ruházata kijött négy és fél dollárból – s akkor vadonatúj farmerról, pólóról és tornacipőről beszélünk.

Az elüzletiesedett világot kárhoztatni nagy közhely. (Bár kimondottan szeretem, ahogy a fiatal Alvin Greenman – Alfredként, a kissé túlsúlyos fiatal gondnokként – elmagyarázza Edmund Gwennek, az igazi télapónak a Csoda a 34. utcában 1947-es változatában: „Hát, igen, egy rakás »izmus« van ebben a világban, de nincs rosszabb a kommercializmusnál. Hajtsd a pénzt, hajtsd a pénzt. Már Brooklyn se a régi, kit érdekel, miről szól a karácsony, csak hajtsd a pénzt, hajtsd a pénzt.”

S ez még csak 1947. Alfred és a Télapó együtt dobná el a műfogsorát, ha látná, mit jelent a „kommercializmus” a huszonegyedik században.

Tizennyolc éves tanári pályafutásom során (s azon is túl) a legfontosabb oktatási kérdésekben mindig kikértem Neil Postman író, kritikus és rendíthetetlen humanista véleményét. Noha 2003-ban elhunyt, megfigyelései a technológiai fejlődés hatásairól és a nyomában járó – különösen a gyerekeket  érintő – kulturális változásokról aktuálisabbak, mint valaha. Amikor 1971-ben megszereztem a tanári diplomát, Postman aktuális botránykönyvének a Tanítás mint felforgató tevékenység számított, és akik nem értették meg, azt gondolták, ő is egy hatvanas évekbeli radikális. Évekkel később, 1979-ben – a hatvanas évek utáni káoszban – Postman megírta a Tanítás mint értékmegőrző tevékenységet, és akik nem értették meg, azt gondolták, ő is csak egy Reagan-párti konzervatív.

Neil Postman messze túlmutatott mindkét címkén, amelyek amúgy sem illettek rá. Ő tökéletesen értette André Gide halhatatlan kijelentését: „Csak az viszi előre a gyermeket, ami számunkra alapvetően idegen.”

E szellemben Postman megértette – sőt, ékesszólóan kifejtette –, hogy a „gyerekkor”, mint olyan, terében, létjogosultságában és koncepciójában egészen a késő 19. századig nem létezett a felnőttek (és a gyerekek) számára, majd a 20. század végére szinte teljesen meg is szűnt létezni. (Művészként és műkedvelőként tanúsíthatom, hogy Postman megállapításának első fele megfelel az igazságnak – az évszázadok során, egészen az 1800-as évekig, a gyerekeket egyszerűen nem arányosan örökítették meg festményeken és portrékon. De nem csak a primitív ábrázolás miatt jelentek meg összezsugorított felnőttként, teljesen helytelen testarányokkal, még a 18. század közepén is. Ahogy mindenki más, a festők is kis méretű felnőttként tekintettek rájuk, s ennek megfelelően jelenítették meg őket.)

Az az éra, amikor a gyermekkort végül elkezdték az élet jól elkülöníthető és saját szabályrendszerrel rendelkező szakaszának tekinteni – olyan időszaknak, amikor a gyerekeket még nem szabad kitenni ugyanazoknak a megrázkódtatásoknak, elvárásoknak és realitásnak, ami a felnőtteket nyomasztja –, lényegében csak a nyomtatott sajtó feltalálása után köszöntött be, amikor a felnőttek azzal az alapvetéssel kezdtek élni, hogy egy gyermek információs közegének mégiscsak másnak – korlátozottabbnak – kéne lennie.

Ez a védőfal omlott le. Ha már itt tartunk, én úgy tekintek a gyermekkor végére, amelynek a 20. század utolsó évtizedeiben tanúja lettem, mintha leszerelték volna az ajtót a szülők hálószobájáról. A gyermekek előtt többé nincs rejtve semmi, amit a felnőttek (a szülők) mondanak és tesznek – beleértve a szexet is –, sem amiről vitáznak, vagy ami aggasztja és foglalkoztatja őket.

Az elmúlt évtizedekben ösztönösen megünnepeltünk minden technológiai és kulturális forradalmat, ez azonban olyasmi, amin nem ártana kicsit elgondolkodnunk.

Ez a forradalom, melynek szinte mindnyájan a zászlóvivői vagyunk (mint szülők), megölte azt a kalandos gyermekkort, amit Dale, Lawrence („ne szólíts Larrynek”), Mike, Kevin, Harlen, Cordie, Donna Lou és a többiek 1960-ban még vígan megélhettek Elm Havenben. Postman ír erről a forradalomról, amely olyan szinten problematikussá tette a gyermekkor 18. és 19. századi változatát, mint különálló és védett helyet, hogy életképtelenné vált.

„Természetesen az »információs forradalomra« gondolok, mely lehetetlenné teszi, hogy bármit eltitkoljunk a gyerekek elől, legyen az szexuális titok, politikai titok, társadalmi titok, történelmi titok, orvosi titok – lényegében a felnőttlét egész tartalma, amit legalább részben el kellene rejtenünk a fiatalok elől, hogy az élet gyermekkorként ismert szakasza létezhessen.” (Postman: Building a Bridge to the Eighteenth Century: How the Past Can Improve Our Future [Híd a 18. századba: Hogyan teheti jobbá a múlt a jövőnket], 124. o.)

Az egyéni titkok és elhallgatások nélkül nem létezhet semmilyen védőkorlát a gyermekkor és a felnőttkor legbrutálisabb realitása között.

Az Elm Haven-i kölykök úgy látták, hogy egy rettenetes természetfeletti erővel állnak szemben – a gonosz Borgia-haranggal a Régi Középiskola tornyában, a halott Katonával, aki a sírból visszatérve kísértette és terrorizálta Mamót, az elmondhatatlanul szörnyű Dögszállítóval –, mégsem mérlegelték komolyan a lehetőséget, hogy a szüleikhez vagy a fiatalabb felnőttekhez forduljanak (leszámítva Mike kísérletét a pap bevonására, amely rettenetes ötletnek bizonyult).

A gyerek- és a felnőttlét akkoriban még elkülönült egymástól. A Dermesztő nyár során valamennyi gyerekszereplőnek szembe kell néznie a felnőttvilág egyik-másik borzalmas aspektusával – a nyers szexualitással, egy velük egykorú gyermek halálával, erőszakkal, magánnyal, iszákossággal –, Elm Haven gyereklakói azonban minden esetben egymásból merítettek erőt, azokból az elszigetelt helyekből, titkokból és hallgatásokból, melyek együttesen teszik ki magát a gyerekkort.

Napjainkban a gyerekek minden életkorban a marketinggépezet céltáblái. A középosztálybeli kölyköknek Levis helyett ma menő farmert kell hordaniuk, jellegtelen pólók (esetleg az agyonmosott és agyonszeretett cserkészpólók) helyett olyan márkákat, melyek ott virítanak a mellkasukon, mintha csak azért fizetnének, hogy egy nagyvállalat élő reklámtáblái legyenek. A fiúktól elvárják, hogy egyedi sportcipőt – kosárcipőt, teniszcipőt, futócipőt, sőt cross trainert – viseljenek, melyek 60 dollárnál is többe kerülnek, míg az 1960-as kölykök mindenféle sportot Keds vagy High Tops tornacipőben űztek. A lányok is „American Girl” babát kérnek karácsonyra – csekély 100 dollárért vagy akár többért.

Amint Neil Postman írta 1999-ben: „A lényeg, hogy a gyerekkor, ha egyáltalán még létezik, közgazdasági kategóriává silányult. A társadalom lényegében csak annyit akar tenni a gyerekekért, hogy fogyasztókká neveli őket.” A helyzet csak romlott abban a több mint egy évtizedben, mióta Postman papírra vetette e szavakat. (Már említettem, hogy Postman 2003-ban elhunyt, így szerencsére nem kellett megélnie azt a lélekölő marketing villámháborút, amely 2006-ban Hannah Montana címmel debütált a Disney Channelen.)

Mike, Kevin, Lawrence, Duane, Cordie, Donna Lou, Dale, Harlen és az 1960-as Elm Haven többi kölyöklakója jószerével sosem rendelkezett szabadon elkölthető pénzzel, hacsak nem egy ötcentessel, hogy kólát vegyen a piros automatából Mike anyjának munkahelyén, a főutcai A&P-ben, vagy rágógumit a Parki Sétány kávézógömbjéből, a Pavilon Parkban tartott ingyenes előadások alatt. A média mindent látó Mordor szeme és a Madison Avenue orkserege még nem fedezte fel őket. A gyerekek még nem voltak „fogyasztók”.

Csupán emberi lények.

A legpengébb kés a fiókban

Évközben, amikor véget ért a tanítás a Régi Központi Iskolában, a tanárok felsorakoztatták a tanyasi kölyköket a buszokhoz, míg a városi kölykök a helyükön maradtak, izegtek-mozogtak, várták, hogy a farmon élő gyerekek végre elfogyjanak. Azután őket is elbocsátották.

Tanyasiak és városiak. Éles választóvonal. A városi kölykök egész nyáron egymással játszottak, együtt bicikliztek, együtt sportoltak. A tanyasiak… nos, nekik többnyire maradt a munka. Ha a közelben más tanyasi gyerekek is éltek, akikhez átgyalogolhattak a folyton növő kukoricán át, velük lógtak, pancsoltak a kacsaúsztatóban, csöveket dobáltak a kukoricagóréban, verebekre lődöztek a fészerben, ám ezt leszámítva elszigeteltebben éltek, mint városi társaik.

Kivéve Duane McBride-ot.

Duane McBride szinte minden tekintetben kivételnek számított.

Tanyasi kölyökként több mint három és fél kilométerre élt Elm Haventől, nyaranta mégis együtt lógott Mike-kal, Dale-lel, Kevinnel és a többi baromfiólbeli kölyökkel. Duane bringa nélkül is Bringás Járőr lehetett. A többiek mind véznák voltak – részben a szerény étrendnek, részben a hihetetlen mennyiségű testmozgásnak köszönhetően –, Duane McBride azonban megmaradt daginak.

A többi fiú nem sok hasznát vette az iskolának, miután – a tanárokkal együtt – végtelenül unalmasnak találta. Duane a képességeivel messze kilógott a Régi Központi Iskolából.

Duane jobbára autodidakta módon tanult, méghozzá hihetetlen eredményességgel. Art bácsikája útmutatása alapján elolvasta az alapműveltség részének tekintett és középiskolás szinthez elegendő könyveket, szép- és szakirodalmat egyaránt. Miután a téli estéket egyedül töltötte a farmon, míg apja vedelt valahol, Duane öt idegen nyelvet is elsajátított; akcentusát az Oak Hill-i közkönyvtárból kikölcsönzött régi 78-as fordulatú oktató lemezek segítségével csiszolta. Görögül olvasta az Íliászt, latinul az Aeneist, gót betűkkel Kant Prologema zu einer jeden künftigen Metaphysikjét. S mindezt még tizenkét éves kora előtt.

Duane McMbride más szempontból is különbözött.

A Dermesztő nyár összes többi gyerekszereplője képzeletbeli, még ha eltorzított és egymásba olvasztott formában azokon a fiúkon és lányokon alapulnak is, akiket néhány éves brimfieldi tartózkodásom során megismertem. Duane McBride ezzel szemben két fiatalember ötvözete, akikkel csak jóval később, az indianai Wabash Főiskolán eltöltött négy évben ismerkedtem meg.

Az egyik briliáns ifjút, akit belegyúrtam Duane McBride alakjába, Keith N…-nek hívták. Másodévesként járt oda, ahová én végzősként, tudományos és általános ismeretanyagát tekintve mégis messze előttem járt. Keith még él és virul, latint, görögöt, ókori irodalmat, filmesztétikát és egy sor más tárgyat tanít egy közepes méretű indianai egyetemen. Egy közönségtalálkozón sokszor kérdezik: „Dan, te ismered Stephen Kinget, Dean Koontzt, Harlan Ellisont, Peter Straubot, David Morrellt és egy csomó nagy írót. Ki a legokosabb ember, akivel valaha találkoztál?”

Minden alkalommal így felelek: „A legokosabb ember, akivel valaha találkoztam, alighanem egy bizonyos Keith N…”

Néha én is kételkedem ebben, de nemrégiben Keith eljött a lányom esküvőjére ide, Coloradóba, én pedig figyeltem és hallgattam, ahogy másokkal társalgott – művészekkel, szociológusokkal, drogterapeutákkal, egyetemi toborzókkal, filmproducerekkel. Keith minden esetben olyan mélyen ismerte a másik szakterületét, hogy az úgy érezhette, mintha egy szakmabelivel társalogna. Ilyenkor mindig megerősödök a hitemben, hogy a számtalan okos ember közül, akit alkalmam nyílt megismerni, még mindig ő áll az első helyen.

A Duane McBride néven ismert karakter másik felét egy főiskolai barátom adta, szintén Duane, akik néhány évvel a diplomaosztónk után valóban meggyilkoltak. Végzősként, mint A szatír című földalatti irodalmi folyóirat alapító-főszerkesztője, Duane esszéit és novelláit egyaránt megjelentettem. Fantasztikus történetek voltak. Ő maga volt fantasztikus. És boldogtalan.

A Duane-nel ápolt „húzd meg, ereszd meg” barátságom részletei (irodalmi rivalizálásunkkal együtt, amely csak Duane fejében létezett), valamint a gyilkosság története és minden hiábavaló erőfeszítésem, hogy Duane nevével irodalmi díjat hozzak létre a Wabash Főiskolán, megjelennek a Writing Well című esszémben, mely weboldalamon, a http://www.dansimmons.com/writing_welll/archive/2009_12.html címen érhető el.

Tudom, én sem szeretem a linkeket nyomtatott szövegben. Elismerem, aki nem Kindle-n olvassa ezt, nem sokra megy vele. Sőt, hogy tovább tetézzem: ugyanezen a weboldalon az októberi és novemberi „Üzenet Dantől” egy Elm Havenben játszódó kétrészes elbeszélést ad ki, melyben megjelenik az Elm Haven-i fiúk némelyike, s amely – legalábbis kezdetben – az 1960. október 21-i Kennedy–Nixon televíziós vita körül forog.

Ugyanakkor

A két mininovella cselekménye nem csupán 1960 októberében, a Dermesztő nyár után játszódik, de emellett betekintést nyújt a regény némely szereplőjének jövőjébe is. Az ilyesmit nem mindenki szereti. A két elbeszélést mindenki csak a saját felelősségére és azután olvassa el, hogy végzett a Dermesztő nyárral:

http://www.dansimmons.com/news/message/2008_10.html

http://www.dansimmons.com/news/message/2008_11.html

Kicsit térjünk még vissza Duane McBride-ra.

Részben amiatt is töltött el akkor örömmel megalkotása és megírása, mert alighanem ő az egyetlen zseni, akit valaha szerepeltettem.

Túlságosan elkoptattuk már a „zseni” szót – túl gyakran használjuk kiemelkedő képességű személyekre. Ugyanakkor a doktori fokozatom megszerzése és ezen túlmenő tanulmányaim nemcsak a speciális nevelési igényű általános iskolai tanulókra készítettek fel, de a kiemelkedő tehetségekre is.

Duane McBride a lehető legritkább madár: általános érvényűen és szélsőségesen tehetséges. A való életben nagyjából akkora esélyünk van találkozni egy kifejlett, jól funkcionáló zsenivel, mint egy földönkívülivel.

Az IQ-teszteket mindenki leírja, pedig a tudományos és szakmai siker előrejelzésére továbbra sincs alkalmasabb eszköz. Miután egy évszázada mérjük, pontosan még ma sem tudja senki, mi is ez az IQ-tesztekkel mért „g-faktor”, de az biztos, hogy – legalábbis a könyv- és tudásalapú Nyugaton –, alapvetően meghatározza életünket.

Néhányan talán még arra is emlékszünk, hogy az ilyen teszteknél a szórás mértéke általában 15 pont. Feltételezve, hogy legtöbben valahol a 100-as középérték táján teljesítünk, hozzászoktunk ahhoz, hogy olyan emberekkel kerülünk kapcsolatba, akik a szórás mértékével – 15 ponttal, azaz 85-ös IQ-val – alattunk állnak. Még azt is tudjuk, hogyan viselkedjünk előzékenyen azokkal, akik két szórással maradnak el a normának tekintett középértéktől, így valahol a 70-es IQ táján állnak, ami már határos a súlyos értelmi fogyatékossággal.

Háromszórásnyi különbség – olyasvalakivel kommunikálni, akinek az IQ-ja 55 vagy még annyi sem – szinte elképzelhetetlen. Ezeket a személyeket valahogy már nem is tekintjük értelmesen gondolkodó emberi lényeknek.

Nos, ugyanez igaz a csodabogarakra is, akik okosabbak nálunk. Gyakran csodálattal tekintünk azokra az emberekre, akik a szórás mértékével vagy még többel állnak felettünk. Sokszor olyan tehetségekkel dolgozunk, akiknek 130-as vagy még magasabb IQ-ja már két szórással tér el az átlagtól.  A legtöbben, még ha nem is tudjuk, találkoztunk már legalább egy valakivel, aki háromszorosan múlta fölül a normát. Az ilyenek hajlamosak átformálni a világot: jobbá vagy rosszabbá tenni.

No, de Duane McBride?

Duane IQ-ja valahol 220 körül lehet, azaz a szórás mértékének hétszeresével tér el a normától, csak sajnálatos – vagy szerencsés – módon az IQ-tesztek ilyen mértékű intelligenciát már nem képesek pontosan mérni. Az ilyenekhez már kevés a skála, éppen ezért mi se érthetjük őket.

Érdekesnek találtam, hogy Mike, Dale, Lawrence, Kevin és a többi kölyök annyira kedvelte Duane McBride-ot, miközben olyanokat mondott, amikből egy mukkot sem értettek. Dale Stewart (ezt tudhatjuk a Kísérteties télből) elismert egyetemi tanár és író lett, ugyanakkor soha egy pillanatra sem feledte el, hogy közel sem tud annyit, amennyit a barátja, Duane McBride már tizenegy évesen tudott.

Talán Jim Harlen tekintett a legnagyobb gyanakvással Duane-re, de amint „A választási éjszakája”-történeteimben és másutt is felfedeztem, Harlennek megvolt a magához való esze, a maga sértett és féltékeny jelleme, ami miatt saját sötét pályát járt be.

Szó szerint imádtam Duane McBride karakterét. Lenyűgözött volna, ha követhetem későbbi kalandjait, talán politikai, de mindenféleképpen intellektuális területen. Ő lett volna az én Mycroftom egy alsóbbrendű Sherlock mellett; Nero Wolfe, aki eszével és deduktív logikájával köröket ver minden Sam Spade-re – talán egy kis Peter Ustinov-i anekdotázó beütéssel. Imádtam volna Duane McBride barátja lenni, ugyanúgy tanulhattam volna tőle, mint Keith N…-től és a létező Duane-től.

Végül mégsem lepett meg, hogy Duane McBride-nak csupán egyetlen tökéletes barátja és bizalmasa akadt – Wittgenstein, az elaggott juhászkutya.

Az ingyenes előadás

Az élet ritkán kap esélyt arra, hogy imitálja az életet imitáló művészetet, de nemrég ez is megtörtént.

A Dermesztő nyár egyik központi metaforája és narratív fókuszpontja az „ingyenes előadás”. Az ingyenes előadás nem más, mint szabadtéri filmszínház, a nyári szombat esténként a Parki Sétány kávézó falára vetített mozi, amely éppúgy hozzátartozott az 1960-as Elm Havenhez, mint gyerekkorom Brimfieldjéhez. A valóságos ingyenes előadásokon készült egyik fényképért (amit elrejtettem azok fotói közé, akik modellként szolgáltak Mike O’Rourke, Kevin Grumbacher, Jim Harlen, Dale Stewart, Lawrence Stewart és a többiek alakjához) megint csak weboldalamra kell irányítanom az olvasót:

http://www.dansimmons.com/about/snapshots2.htm

Azon az oldalon, az utolsó 1960-as pillanatfelvételen, a takarókon és kisteherautók platóján várakozó emberek, a zenekari emelvényen játszadozó kölykök – mind-mind az ingyenes előadásra érkeztek.

Tekerjünk előre néhány évtizedet, egészen 2007-ig, amikor átköltöztünk új otthonunkba. Nem sokkal érkezésünk után Karennel – s gyakran felnőtt lányunk, Jane segítségével – beindítottuk a Simmons Nyári Filmesték sorozatát (Csillagok a csillagok alatt!). A szomszédok és barátok azóta is gyakran megjelennek nyári szombat estéken, hogy kiüljenek elsötétített hátsó udvarunkra (elsötétített, leszámítva néhány villanykörtét a közeli pergola alatt, ahol a pattogatott kukoricát, limonádét és egyéb finomságokat kínáljuk) és megnézzék a régi filmeket, melyeket immár digitálisan vetítünk a nagy műgonddal felállított vászonra.

A Nyári Filmesték legtöbb vendége feltehetőleg tudja, hogy író vagyok, a filmestés beszélgetéseken mégsem ez a téma. Annál inkább téma a mozikvíz, amit e-mailben küldök el a meghívottaknak, hogy botrányosan szőrszálhasogató kérdéseket tegyek fel, teszem azt, az Ének az esőben kapcsán. (Az idei Nyári Filmesték sorozat végén az az úriember és a hölgy, aki a legtöbb fordulót nyerte ebben a tényleg nehéz vetélkedőben, megajándékozta Karent és engem egy „Tiszteletbeli Oscarral”, amiért a magunk szerény módján hozzájárulunk a filmművészet iránti érdeklődés fennmaradásához. A valóban súlyos szobrot, mint kiderült, valóban Hollywoodban szerezték be, méghozzá az egyetlen helyen, mely az Egyesült Államok területén jogszerűen terjeszti a szobrocskákat.)

A nyár utolsó filmes estéjén – amit nem könnyű elképzelni, ha most kinézek az ablakon és látom a fél ötkor nyugvó decemberi napot – azt mondtam, akkor most elmagyarázom, miért szervezzük ezeket az alkalmakat. Azzal elővettem a Dermesztő nyár egy példányát, hogy felolvassam az alábbi bekezdést annak a negyven-egynéhány embernek, akik szürkületkor letelepedtek összecsukható székükbe, és a gyerekeiknek, akik hálózsákokon feküdtek az édesen illatozó késő nyári pázsiton…

Az ingyenes előadás szürkületkor kezdődött, de az emberek már akkor elkezdtek gyülekezni a Pavilon Parkban, amikor a főutcán a napfény még tunya macskaként terpeszkedett, amely nem szívesen hagyja ott a meleg aszfaltot. A farmokon élő családok betolattak furgonjaikkal és kisteherautóikkal a Broad Avenue felőli kavicsos parkolóba, hogy a legjobb helyről nézhessék a Parki Sétány kávézó oldalára vetített filmet, azután abroszt terítettek a fűre vagy leültek a kioszkban, és beszélgettek a rég nem látott városiakkal. A legtöbb helybéli csak azután érkezett, hogy a nap végül lenyugodott, és a sötétedő égen átrebbentek az első denevérek. A szilfák boltíve alatt húzódó Broad Avenue sötét alagútként vezetett ki a szellősebb főutcára, mielőtt beletorkolt az igézően elterülő, fénnyel, zajongással és nevetéssel megtelő parkba.

Az ingyenes előadás hagyománya még a második világháború korai napjaiba nyúlt vissza, amikor bezárt a legközelebbi mozi – Ewalts Oak Hill-i Filmpalotája –, mert Ewalts fia és egyetlen mozigépésze, Walt belépett a tengerészgyalogosokhoz. A legközelebbi filmes élmény Peoriában várta a városiakat, de a korlátozások közepette senki sem engedhette meg magának a hatvan kilométeres utat, ezért az idősebb Mr. Ashley-Montague 1942 nyarán minden szombat este elhozott egy vetítőgépet Peoriából, hogy itt, a Pavilon Parkban mutassa be a híradókat és háborús kötvények vásárlására buzdító reklámokat, rajzfilmeket, s az est fénypontjaként: a játékfilmet. A képeket azóta is a Parki Sétány falára kifeszített hat méter magas vászonra vetítik.

…

Most pedig, 1960 nyarának június negyediki estéjén, miután Mr. Ashley-Montague hosszú Lincolnja beállt a számára fenntartott helyre, Mr. Taylor, Mr. Sperling és a városi tanács többi tagja segített felállítani a jókora vetítőt a pavilon faállványán, a családok letelepedtek pokrócaikra és a padokra, a kalandvágyó kölyköket elhessegették az alacsonyabban húzódó ágakról és a pódium alól, a kisteherautók platóján helyet foglaló szülők pedig megigazították összecsukható széküket, és körbeadták a pattogatott kukoricát, a parkra lehullt az előadás előtti fojtott csend, még az égbolt is elsötétedett a szilfák felett, és a kávézó oldalára feszített téglalap életre kelt az ezüst fényárban.

Ha az olvasó most először vette kézbe a Dermesztő nyarat, remélem, élvezte az előadást. A visszatérő vendégeknek: üdv újra Elm Havenben.

Dan Simmons

Colorado

2010. december 1.

Utóirat: Szeretném megköszönni Craig és Chris Wolfnak, James D. Frenchnek, Brad Millernek, William Colemannek és online fórumom sok más tagjának, hogy segítettek adatokat gyűjteni „a gyerekek kalandozási területe” témában.

Többek között az alábbi tanulmányokat használtam fel:

Asthana, A.: Kids need the adventure of risky’ play. The Observer, 2008. augusztus 3.

Barnodo’s: Playing it Safe. London, Barnado’s, 1995

Carver, A. – Timperio, A. – Crawford, D.: Playing it safe: the influence of neighbourhood safety on children’s physical activity. Centre for Physical Activity and Nutrition Research, School of Exercise and Nutrition Sciences, Deakin University, Vic. 3125, Australia. Beadva 2006. augusztus 31-én, módosított változatban 2007. június 18.; elfogadva 2007. június 19.

Cunningham, J.: Children’s unsupervised play is not a luxury, but a crucial aspect of their development. Play Scotland éves konferencia, 2001, a cikk megjelenése 2002. január 3.

Derbyshire, D.: How children lost the right to roam in four generations. Daily Mail, 2007. június 15.

Ennew, J.: Time for children or time for adults? Idézi J. Qvortrup, M. Bardy – G. Sgritta – H. Wintersberger szerk.: Childhood Matters: Social Theory, Practice and Politics. Aldershot, Avebury Press, 1994

Gaster, S.: Urban Children’s Access to their Neighborhoods: Changes over three generations. Environment and Behaviour, 1991. január, 70–85.

Hillman, M. – Adams, J. – Whitelegg. J.: One False Move… A Study of Children’s Independent Mobility. London, Policy Studies Institute, 1990

Skenazy, L.: Free Range Kids: How to Raise Safe, Self-Reliant Children (Without Going Nuts from Worry

Wheway, R. – Millward, A.: Child’s play: Facilitating Play on Housing Estates. London, Chartered Institute of Housing, 1997

A fentiek egyetemleges következtetése, hogy a szülők jelenlegi generációja be van sz…a attól, hogy mi minden történhet  a gyerekével, ezért túlfelügyeli, túlaggódja, túltáblázza és túlvezérli az életét, ezáltal pedig megfosztja a tértől és időtől,  a titkoktól és elhallgatásoktól, melyekre szükség lenne, hogy a gyermekkor intézménye fennmaradjon a 21. században is.

Dan Simmons

EGY

A régi Központi Iskola még mindig állt, szigorúan őrizte, és falai között tartotta titkait. Nyolcvannégy évnyi krétapor kerengett a ritkán beszüremlő napsugarakban, nyolc évtizednyi politúr emléke kísértett a sötét lépcsőházakban és folyosókon, hogy mahagónikoporsók nehéz illatával telítse el a csapdába esett levegőt. Az öles falak mintha minden hangot elnyeltek volna, ahogy a kortól és gravitációtól megvetemedett ablakok opálos üvege fáradt szépiaszínre festette a teret.

Lassan telt az idő a Régi Központiban, ha egyáltalán telt. Léptek visszhangoztak a folyosókon, fel a lépcsőn, de csak tompán és ütemtelenül, meg se próbáltak igazodni az árnyakat felkavaró mozdulatokhoz.

A Régi Központi alapkövét 1876-ban rakták le – ugyanabban az évben, amikor Custer tábornokot és embereit lemészárolták a messze nyugaton fekvő Little Bighornnál, és a nemzet alapításának századik évfordulójára bemutatták az első telefont a távoli keleten fekvő Philadelphiában. A Régi Központi Iskola Illinoisban épült, félúton e két esemény között, távol a történelem fősodorától.

1960 tavaszára már hasonlatossá vált a benne dolgozó kivénhedt tanítókhoz: a folytatáshoz túl öreggé, a visszavonuláshoz túl büszkévé, elmeszesedett gerincét is csak a megszokás és a meggörnyedés konok elutasítása tartotta egyenesen. A meddő, megcsontosodott vénlány évtizedek óta mások kölcsöngyermekeit nyaggatta.

Lányok játszottak babájukkal osztálytermei és folyosói árnyékában, hogy később gyermekágyi lázban haljanak meg. Fiúk szaladgáltak kiabálva átjáróiban, és ülték le büntetésüket a téli délutánok üres tantermekre telepedő sötétjében, hogy később olyan helyeken temessék el őket, amelyekről sosem hallottak a földrajzórákon: San Juan Hill, Belleau Wood, Okinawa, Omaha Beach, Pork Chop Hill és Inchon.

A Régi Központit eredetileg szép, fiatal fák vették körül, május és szeptember meleg napjaiban a közeli szilek vetettek árnyat a földszinti osztálytermekre, ám idővel a közeli fák mind kihaltak, míg a Régi Központi Iskola tömbjének határait néma őrszemekként vigyázó óriások csontvázakká aszalódtak a kortól és a kórtól. Néhányukat kivágták és elszállították, a többség azonban megmaradt, kopár ágaik árnya átnyúlt a játszótéren és sportpályákon, mintha göcsörtös ujjaikkal markolásznák magát a Régi Központit.

Elm Haven kisvárosának látogatói, ha letértek a Hard Roadról, és megtették a Régi Központi Iskoláig vezető kétsaroknyi utat, gyakran összekeverték az épületet egy túlméretezett bírósággal vagy városházával, amelyet az itt lakók önhittsége abszurd arányokra nagyított fel – egy ezernyolcszáz fős, halódó településen ugyan milyen funkció indokolhatja ezt a roppant, háromszintes épületet, amely egy egész háztömböt sajátít ki magának? Ekkor váratlanul felismerték a játszóteret, és tudatosult bennük, hogy iskolát látnak, méghozzá micsoda bizarr iskolát: patinától zöldellő díszes bronz és réz harangtornya több mint tizenöt méter magasról tekint le az épület meredek fekete tetejére; a Richardson-féle neoromán kőívek kígyókként tekerednek a négyméteres karcsú ablakokra, míg a többi kerek és ovális festett ablak elrendezése egyfajta groteszk átmenetet képez egy székesegyház és egy iskola között; középkori kastélyokat idéző ormának emeleti eresze felett manzárdablakok kémlelnek ki; a besüllyesztett ajtóbeugrásokat és vaksi ablakokat kőbe dermedt papírtekercset idéző különös csigák keretezik, miközben a szemlélőt mindennél inkább felkavarja a roppant, ide nem illő s valahogy vészjósló tömeg. A Régi Központi három szintet átfogó ablakaival, túlnyúló csatornáival és kiugró tetőablakaival, kontytetejével és pikkelyes tornyával egyszerűen túl hatalmasnak tűnt ahhoz, hogy egy szerény kisváros iskolája legyen.

Ha az utazó rendelkezett bármiféle építészeti ismerettel, félreállt a csendes aszfaltúton, kiszállt az autóból, eltátotta a száját, és készített egy fényképet.

De még ha elkattant is az a fényképezőgép, a szemlélőnek látnia kellett, hogy valamennyi magas ablak egy-egy fekete lyuk – mintha a fény elnyelésére szánták volna, nem az áteresztésére vagy visszatükrözésére –, míg a Richardson-féle neoromán, empire és itáliai felütések egy sokkal tolakodóbb és közönségesebb elegyben oldódnak fel, amit nevezhetnénk akár középnyugati iskolai gótikának is, ha megnyerő egészet, de legalábbis építészeti kuriózumot alkotnának, nem csupán egy túlméretezett, meghasonlott tégla- és kőtömeget, amit csak egy tébolyult koronázna meg ilyen harangtoronnyal.

A néhány látogató, aki leplezte vagy semmibe vette fokozódó rossz érzését, olykor érdeklődött a helybélieknél, sőt akár Oak Hillig, a megyei tanács épületéig is elment, hogy utánanézzen a Régi Központival kapcsolatos feljegyzéseknek. Itt megtudhatta, hogy az iskola nyolcvan-egynéhány évvel korábban egy nagyszerű terv részeként épült meg, mely öt nagyszerű intézménnyel ajándékozta volna meg a hazát – Északkeleten, északnyugaton, délkeleten, délnyugaton és itt, az ország közepén. Mindezek közül csak az első s egyben utolsó Régi Központi Iskola készült el.

Elm Haven az 1870-es években nagyobb településnek számított, mint most, 1960-ban, köszönhetően a már nem használt vasútnak és a betelepülőknek, akiket a becsvágyó várostervezők Chicagóból csalogattak ide. Az 1875-ös 28 000 főre rúgó megyei populáció az 1960-as népszámlálás tanúsága szerint 12 000-nél is kevesebb főre, többnyire gazdálkodókra apadt. Elm Haven 1875-ben még 4300 lakóval büszkélkedett, így Ashley bíró, a betelepítések és a Régi Központi építése mögött álló milliomos okkal várta, hogy a város népesség tekintetében nemsokára elhagyja Peoriát, sőt egy napon magát Chicagót is.

Az Ashley bíró által valahonnét keletről hozatott építész – bizonyos Solon Spencer Alden –, Henry Hobson Richardsonnál és R. M. Huntnál tanult, a munkája nyomán létrejött építészeti lidércnyomás mégis anélkül tükrözte a közelgő román újjáéledés sötétebb formavilágát, hogy az újlatin épületek pompáját vagy közhasznát akár csak részben is örökölte volna.

Ashley bíró ragaszkodott hozzá – Elm Haven pedig egyetértett vele –, hogy az iskolának ki kell majd szolgálnia a Creve Coeur megyébe költözők gyermekeinek későbbi, népesebb generációit, ezért épületben nemcsak elemi iskolai, de középiskolai tantermek is helyet kaptak – utóbbiak a Nagy Háborúig használt harmadik szinten, melynek egyes részeit városi könyvtárként és későbbi igény szerint felsőoktatási célokra tervezték.

Főiskola végül nem létesült sem Elm Havenben, sem Creve Couer megyében. Ashley bíró pompás háza a főutca végében porig égett, miután az 1919-es válságban fia mindenét elveszítette. A Régi Központi éveken át elemi iskola maradt, ahol egyre kevesebben tanultak, miután az emberek elhagyták a környéket, és az ország más részeiben összevont iskolák létesültek.

A középiskolások harmadik szintje akkor vált feleslegessé, amikor 1920-ban megnyílt az Oak Hill-i reáliskola; bebútorozott termeire ezután telepedett pókháló és sötétség. A városi könyvtár 1939-ben költözött ki a boltíves elemi épületrészből, hogy a polcok felső félemelete immár kiürülten, ásítozva tekintsen le a csekély számú megmaradt diákra, akik úgy bolyongtak a sötét folyosókon, a túl széles lépcsőkön és az alagsori katakombákban, mint az elfeledett múlt egy rég elhagyott városának menekültjei.

Végül, 1959 őszén, az újonnan felállt városi tanács és a Creve Coeur megyei iskolakerület úgy döntött, hogy a Régi Központi Iskola betöltötte küldetését, hogy az épületszörny még e kizsigerelt állapotában is túl nehezen fűthető ki és tartható fenn, ezért az utolsó 134 Elm Haven-i elemi osztályos tanulót 1960 őszére át kell költöztetni az új, összevont Oak Hill-i iskolába.

Ám 1960 tavaszán, az utolsó tanítási napon, alig néhány órával végső nyugdíjazása előtt, a Régi Központi Iskola még mindig állt, szigorúan őrizte, és falai között tartotta titkait.

KETTŐ

Dale Stewart a Régi Központi hatodik osztályos tantermében ült, abban a biztos tudatban, hogy az utolsó tanítási nap a legszörnyűbb büntetés, amit a felnőttek valaha kitaláltak a gyerekeknek.

Az idő annál is lassabban múlt, mintha a fogorvos várótermében ült volna… mintha bajba került volna az anyukájánál, és arra várna, hogy apja hazajöjjön, mielőtt kiszabja rá a méltó büntetést, mintha…

Nem, ennél nem lehetne rosszabb.

A falióra a Vén Kuffer kékre festett tupírja felett 14.43-at mutatott. A falinaptár arról is tájékoztatta, hogy szerda van, 1960. június 1., az utolsó tanítási nap, egyben az utolsó nap, amit neki és a többieknek valaha végig kell unatkozniuk a Rég Központi falai között, csakhogy az idő mintha teljesen megállt volna, amíg Dale már borostyánba kövült rovarnak érezte magát, mint a pók abban a sárgás színű kőben, amit Cavanaugh atya adott kölcsön Mike-nak.

Szó szerint semmit sem csináltak. Még csak nem is tanultak. A hatodikosok fél kettőkor leadták a tankönyveiket, Mrs. Doubbet pedig megvizsgálta őket, kínos gonddal tanulmányozott minden sérülést… bár Dale sehogy sem értette, hogyan különbözteti meg az idei károkat azoktól, melyeket az ósdi szövegek korábbi olvasói tettek bennük. Ennek végeztével, amikor a tanterem kísértetiesen üressé vált, beleértve a lesikált táblát és padokat is, a Vén Kuffer letargikusan felvetette, hogy olvassanak egyet, noha a könyvtári könyveket már előző péntekre vissza kellett hozniuk, különben nem kaphatták meg a bizonyítványukat.

Dale hozhatott volna valamit otthonról – talán a Tarzant, amit a konyhaasztalon hagyott, amikor délben hazament ebédelni, vagy egy ACE tudományos-fantasztikus duplaregényt –, de bármennyire szeretett is olvasni, sosem gondolt az iskolára úgy, mint olvasásra alkalmas helyre. Az iskola arra való, hogy dolgozatot írjanak, a tanárra figyeljenek, és választ adjanak azokra a pofonegyszerű kérdésekre, amelyekkel egy csimpánzot sem lehetne zavarba hozni.

Ő és huszonhat osztálytársa csak főtt a nyári hőségben és magas páratartalomban. Odakint vihar sötétítette el az eget, ettől a Régi Központi amúgy is fojtó légköre még borongósabbá vált, mintha a mozdulatlanná vált óramutatók a nyarat is megdermesztenék és a belső terek dohos levegője nehéz takaróként borulna rájuk.

Dale jobbról a második sor negyedik padjában ült, ahonnét elláthatott a ruhatár bejárata mellett, ki a sötét folyosóra, el egészen az ötödikes tanterem ajtajáig, mely mögött legjobb barátja, Mike O’Rourke várta a tanév végét. Mike egyidős volt vele… sőt egy hónappal idősebb is… viszont meg kellett ismételnie a negyediket, így az elmúlt két évben a barátokat egy teljes évfolyam szakadéka választotta el egymástól. Mike ugyanazzal a feltétlen magabiztossággal tekintett negyedikes kudarcára, miként a legtöbb helyzetre: tréfálkozott rajta, továbbra is a játszótér főnöke és Dale baráti körének tagja maradt, még a vén sárkányt, Mrs. Grossaintet se utálta meg, aki megbuktatta – Dale szerint merő rosszindulatból.

A tanteremben ott ültek néhányan Dale barátai közül: Jim Harlen az első sor első padjában, ahol Mrs. Doubbet rajta tarthatta a szemét. Harlen most a kezére támasztotta állát, míg a tekintete nyugtalanul járt a teremben, ahogy erőt vett rajta a hiperaktivitás, amit Dale is érzett, csak próbált leplezni. Amikor Harlen észrevette, hogy Dale figyeli, ajka úgy nyúlt el, mintha gyurmából lenne.

A Vén Kuffer megköszörülte a torkát, mire Harlen megadóan a padra roskadt.

Az ablakokhoz legközelebbi padsorban ült Chuck Sperling és Sírásó Taylor – haverok, vezérürük, intrikusok. Bunkók. Dale az iskolán kívül nem sokat látta Chuckot és Sírásót, legfeljebb a kölyökligás meccseken és edzéseken. Sírásó mögött Gerry Daysinger ült szakadt és szürke pólójában. Iskolán kívül mindenki pólót és farmert viselt, de az iskolában csak a legszegényebb kölykök vették fel, mint Gerry és Cordie Cooke fiútestvérei.

Maga Cordie Cooke Gerry mögött ült, holdvilágarcán olyan békével, amely valahogy túlmutatott a butaság határain. Pufók, lapos arca az ablak felé fordult, bár nem úgy tűnt, mintha színtelen szemével bármit is látna. Rágózott – mindig rágózott –, amit Mrs. Doubbet valami okból sosem vett észre, vagy csak elmulasztotta leszidni érte. Ha Harlen vagy az osztály bármely más réme rágózik ilyen rendszerességgel, nem úszta volna meg felfüggesztés nélkül… Cordie Cooke-ot azonban elképzelni sem lehetett másként. Dale-nek, aki nem ismerte a kérődzés fogalmát, a lány láttán mindig egy falatozó tehén jutott eszébe.

Az ablak felőli sor utolsó betöltött padjában Michelle Staffney alkotott Cordie-val tökéletes kontrasztot. Kifogástalanul festett zöld blúzában és vasalt, barna szoknyájában, a vörös haján megcsillanó napfénnyel. Dale még a terem túlsó végéből is látta a szeplőket sápadt, szinte áttetsző bőrén.

Michelle felnézett a könyvéből, Dale rámeredt, s bár a lány nem mosolygott, a tizenegy éves fiú szíve már attól szaporábban vert, hogy halvány felismerés tükröződött a tekintetében.

Dale barátai közül nem mindenki volt a teremben. Kevin Grumbacher ötödikbe járt – méghozzá joggal, hiszen kilenc hónappal fiatalabb volt nála. Testvére, Lawrence, Mrs. Howe harmadikos osztályában, a földszinten tanult.

Legjobb barátja, Duane McBride viszont nagyon is itt volt, kétszerte súlyosabban, mint a második legkövérebb gyerek az osztályban, így szinte teljesen kitöltötte a középső sor harmadik padját. Szokás szerint elfoglalta magát: az elnyűtt spirálfüzetbe írogatott, amit mindenhová magával hurcolt. Rendezetlen barna haja tüskékben tapadt össze, és gépiesen igazgatta szemüvegét, míg összeráncolt homlokkal irományára meredt. Járhatott a hőmérséklet harminc fok felett, ugyanazt a vastag flanelinget és buggyos kordnadrágot viselte, amit egész télen. Dale nem emlékezett rá, hogy valaha látta volna farmerban vagy pólóban, dacára annak, hogy a kövér fiú egy farmon élt. Dale, Mike, Kevin, Jim és a legtöbben a városban laktak, Duane-t azonban máris befogták az otthoni munkákra.

Dale tovább babrált. 14.49. Valami furcsa okból, aminek a buszmenetrendhez lehetett köze, a tanítási nap 15.15-ig tartott.

Dale felnézett George Washington falra akasztott portréjára, s tízezredszer is eltűnődött azon, miért választott az iskolaszék egy befejezetlen festmény alapján készült nyomatot. A négy méternél is magasabban húzódó mennyezetre meredt, majd a túlsó falon sorakozó háromméteres ablakokra. Elnézte a teli dobozokat és az üres polcokat, eltöprengett, mi lesz most a könyveikkel. Átszállítják az összevont iskolába? Elégetik? Az utóbbi tűnt valószínűbbnek. Nem tudta elképzelni ezeket az ősrégi, penészes könyveket a vadonatúj iskolában, ahová a szülei íratták.

Tizennégy ötven. Huszonöt perccel azelőtt, hogy igazán megkezdődik a nyár, és visszanyerik a szabadságukat.

Elnézte a Vén Kuffert. A névhez nem kapcsolódott gúny vagy utálat; mindig is Vén Kuffernek hívták. Mrs. Doubbet Mrs. Duggannel harmincnyolc éve osztozott a hatodik évfolyamon, eredetileg két szomszédos tantermen, majd miután – nagyjából Dale születése táján – a tanulók száma gyors fogyatkozásnak indult, már ugyanabban a helyiségben. Mrs. Doubbet olvasást, fogalmazást és társadalomismeretet tanított délelőtt, Mrs. Duggan számtant, természettudományt, nyelvtant és írást délután.

A páros lehetett volna Stan és Pan, a Központi Iskola sótlan Abbott és Costellója: a magas, vékony és pattogó Mrs. Duggan, meg a kövér és lomha Mrs. Doubbet. Hangjuk csengése és tónusa talán nem is különbözhetett volna jobban, életük mégis elválaszthatatlanul egymásba szövődött: a közeli Broad Avenue viktoriánus lakóházaiban laktak, egymás mellett, egy templomba jártak, együtt vettek részt a peoriai továbbképzéseken, és együtt nyaraltak Floridában, hogy hivatásuk és hiányosságaik mentén egyetlen kerek egésszé forrjanak egybe.

Azután, a Régi Központi Iskola regnálásának utolsó évében és hálaadás előtt, Mrs. Duggan váratlanul megbetegedett. Ezt Mrs. O’Rourke súgta meg Dale anyjának, amikor azt hitte, hogy a fiúk nem hallják. Mrs. Duggan a karácsonyi szünet után sem tért vissza, ám ahelyett, hogy valami betolakodóra bízta volna a délutáni órák kitöltését, Mrs. Doubbet – Mrs. Duggan állapotának súlyosságát igazolandó – maga vette át az általa megvetett tárgyak tanítását, „csak amíg Cora visszatér”. Eközben tovább ápolta barátnőjét – előbb a Broadon álló magas rózsaszín házban, majd a kórházban –, mígnem egy reggel ő sem bukkant fel, hogy négy évtized után először helyettesítőre kelljen bízni a hatodikosokat, akik a játszótéren máris azt terjesztették, hogy Mrs. Duggan meghalt. Mindez egy nappal Valentin-nap előtt történt.

A temetést Davenportban tartották, így egyetlen diák sem vett rajta részt. Akkor sem lett volna ez másként, ha a temetés Elm Havenben zajlik. Mrs. Doubbet két nappal később tért vissza.

Dale elnézte az öreg hölgyet, és mocorogni kezdett benne valami, a szánalommal határos érzés. Mrs. Doubbet kövér maradt, de a súly már túlméretezett kabátként lógott a testén – ha megmozdult, a dagadt karján csüngő hús úgy rezgett és lengett, mintha krepp-papír bugyolálná a csontjait. Szeme addig sötétült és süppedt szemgödrébe, míg már úgy tűnt, mintha monoklit viselne. Ahogy most kinézett az ablakon, arckifejezése ugyanazt a reménytelenséget és ürességet tükrözte, mint Cordie Cooke-é. Feltupírozott kék haja elsárgult a töveknél, ruhája olyan esetlenül állt rajta, mintha félregombolta volna. Rossz szag terjengett körülötte, éppen olyan, mint Mrs. Duggan körül karácsony előtt.

Dale felsóhajtott és fészkelődni kezdett. 14.52.

Kis mozgolódás támadt a folyosón, óvatosan odébb siklott egy fehér folt, melyben Dale ráismert Pufi Cooke-ra, Cordie dagadt és idióta fiútestvérére, amint áthaladt a lépcsőfordulón. Pufi benézett hozzájuk, és megpróbálta anélkül felkelteni a nővére figyelmét, hogy a Vén Kuffer észrevette volna. Mindhiába. Cordie-t teljesen megigézte az ablakon túli égbolt, akkor se vette volna észre a testvérét, ha téglákkal dobálja.

Dale alig észrevehetően biccentett Pufi felé. A kezeslábast viselő nagydarab negyedikes bemutatott neki, feltartott egy cetlit, amely távolról mosdóhasználati engedélynek tűnt, azzal elveszett az árnyak között.

Dale tovább fészkelődött. Pufi néha játszott vele és a barátaival, dacára annak, hogy a Cooke család egy kátránypapírral fedett salakbeton viskóban élt a vasút mentén, nem messze a gabonasilótól. Pufi lehetett dagadt, ronda, hülye, mocskos és főként mocskosabb szájú, mint bármelyik negyedikes, ez önmagában még nem zárta ki a városi kölykök csapatából, mely a büszke Bringás Járőrök nevet viselte. Pufi azonban többnyire nem kért Dale-ből vagy a barátaiból.

Dale futólag eltűnődött, mi a csudát csinálhat, azután visszafordult az óra felé. Még mindig 14.52-t mutatott.

Mint rovarok a borostyánban.

Pufi Cooke feladta a kísérletezést, hogy magára vonja a nővére figyelmét, inkább nekiindult a lépcsőnek, mielőtt a Vén Kuffer vagy egy másik tanár észrevenné. Mrs. Grossaint valóban engedélyt adott neki a mosdó használatára, de ez még nem jelenti, hogy a vén szatyor nem parancsolja vissza a termébe, ha meglátja, hogy a folyosón őgyeleg.

Pufi csoszogva ereszkedett le a széles fokokon – közben látta, hogy az évtizedek során a számtalan gyerekláb mély barázdákat vájt a fába –, majd lesietett a kerek ablak alatt nyíló pihenőbe. A kint készülődő vihar vörös és beteges fénye beáradt be az üvegen. Elhaladt az üres polcok sorai alatt, ahol a két szint közötti félemeleten egykor a városi könyvtár működött, de nem igazán látta őket. A polcok üresen kongtak, amióta csak iskolába járt.

Sietősre fogta. Az iskolából nem egészen fél óra maradt, ő pedig le akart érni a fiúmosdóba, mielőtt még véget ér a tanítás, és örökre bezárják ezt a dohos, régi helyet.

A földszintet, ahol elsőtől harmadikig az alsósok tanultak, még úgy is emberibbé tette a fény és az állandó zajongás, hogy sötét lépcsőház nyílt a borongós felső szintek felé. Pufi átsurrant a pihenőn, mielőtt még észrevették volna, áthaladt egy ajtón, és lesietett az alagsorba vezető lépcsőn.

Furának találta, hogy ebben a nyomorult iskolában egyetlen mosdó sincs a földszinten vagy az első emeleten. Csakis az alagsorban voltak budik, de ott aztán voltak… alsós és felsős vécék, a lezárt lyuk TANÁRI MOSDÓ felirattal, a kazánháznál nyíló kis helyiség, ahol szükség esetén Van Syke könnyített magán, és még más mosdók is, melyek a sötétbe vezető, használaton kívüli folyosókon sorakoztak.

Ő is tudta, amit a többiek – hogy az alagsorból lépcsők vezetnek lefelé –, ám a többiekkel ellentétben sosem járt ott, s nem is szándékozott. Ott még világítás sincs, az ég szerelemére! Csak Van Syke és talán Roon igazgató tudja, mi van odalent.

Biztos még több budi, gondolta.

A felsősök mosdójába ment, amit FIÚK’ felirat jelölt, méghozzá emberemlékezet óta. Az örege mesélte, hogy már akkor ott volt, amikor ő járt a Régi Központiba – ő és az örege is csak azért tudta, hogy az a bizgentyű, az „aposztróf” nem oda való, mert a Duggan naccsága nem győzött nyavalyogni miatta. Legalábbis akkor, amikor még az örege járt ide. A naccsága mindenesetre azóta feldobta a bakancsot – a Kálvária temetőben egyengette a hátát, nem messze az Üszkös Fa fogadótól, ahol az örege a legtöbb idejét töltötte –, és Pufi sokszor eltűnődött azon, hogy a vén szatyor miért nem szedte le azt a nyavalyás vesszőt, ha már annyira zavarta. Vagy száz éve lett volna rá. Gyanította, hogy igazából szeretett nyavalyogni miatta… attól érezte magát okosnak, ha mások – mint ő és az örege – butának tűntek mellette.

Lesietett a sötét és kanyargós folyosón a FIÚK’ mosdójába. Idelent évtizedekkel korábban zöldre és barnára mázolták a téglafalakat, és az alacsony mennyezetet csövek, locsolófejek és pókhálók girlandjai díszítették, amitől mindenkinek olyan érzése támadt, mintha egy sírkamrában lenne. Mint abban a múmiafilmben, amit tavaly nyáron látott, amikor a nővére fiúja a csomagtartójában becsempészte őket a peoriai autós moziba. Tetszett neki, de még jobban élvezte volna, ha nem kell hallgatnia a cuppogást, szürcsölést és nyögdécselést a hátsó ülés felől, ahol Maureen és egy Berk nevű pörsenéses srác valami egészen mással foglalkozott. A nővére azóta teherbe esett, és együtt él Berkkel, nem messze a szemétteleptől, ahol a családja, bár nem úgy tűnt, mintha össze is házasodtak volna.

Cordie egész idő alatt hátrafelé tekergette a nyakát, mert inkább érdekelte a begerjedt Maureen és Berk, mint a film.

Pufi most megtorpant a FIÚK’ mosdójánál, hogy fülelni kezdjen, hátha más is van idelent. Az öreg Van Syke néha lelopódzott a kölykökhöz, s ha mesterkedtek valamiben, mint most ő… vagy ha nem is csináltak semmit… csak úgy kokit nyomott a fejükre vagy megcsipdeste a karjukat. Persze nem minden kölyköt bántott… nem az úri gyerekeket, mint dr. Staffney lánya, hogyishívják, Michelle… csak az olyanokat, mint ő vagy Gerry Daysinger, meg a hasonlók. Olyan kölyköket, akiket a szülei le se szartak, vagy ugyanúgy tartottak Van Syke-tól.

Sok kölyök félt Van Syke-tól, ezért elképzelhetőnek tartotta, hogy sok kölyök szülei is. Fülelt, majd amikor nem hallott semmit, szinte lábujjhegyen lopódzott be a mosdóba.

Hosszú, alacsony és félhomályos helyiség nyílt előtte. Ablakok sehol, a villanykörték közül is csak egy égett. Az ősrégi vizeldéket mintha még kőből vagy miből faragták volna. Örökké csorgott bennük a víz. A hét viharvert fülkét elborították a beléjük faragott feliratok – Pufi neve kettőben is szerepelt, míg az örege kezdőbetűi a legutolsóban –, s egy híján valamennyi elveszítette az ajtaját. Pufit mégis a mosdókagylókon, piszoárokon és fülkéken túlra, a hátsó falhoz közel eső legsötétebb részre szólította a dolga.

A külső fal kőből épült; a szemközti, ahová a piszoárokat szerelték, omladozó téglából, de a belső… túl a fülkéken… ez a fal valamilyen gipszből. Pufi itt megállt és elvigyorodott.

A falon jókora lyuk tátongott, az alja tizenöt-húsz centivel volt a hideg kőpadló felett (hogyan lehetne egy másik alagsor ilyen kőpadló alatt?), és csaknem egy méterre felnyúlt. Pufi látta a friss gipszport a padlón és a korhadt léceket, melyek törött bordákként meredeztek.

Mások is ügyködtek itt, mióta reggel lejött. Jól tették. Megkönnyíthették számára, hogy néhány jól irányzott rúgással befejezze a munkát.

Lekuporodott és bekémlelt a lyukba. Elég szélesnek tűnt, hogy bedugja a karját, amit meg is tett, hogy jó egy méterrel beljebb kitapintsa a falazat kövét vagy tégláját. Jobbra és balra is ürességet érzett, ezért belegondolt, miért akar bárki új falat emelni, amíg ott a régi.

Megvonta a vállát és rugdosni kezdett. Nagy zajjal járt: vakolat repedezett, lécezet szakadt ki, faldarabok és porfelhők repdestek mindenfelé, Pufi mégis teljes bizonyossággal tudta, hogy senki sem hallja. Egy erődnek nincsenek olyan vastag falai, mint ennek az elcseszett iskolának.

Van Syke úgy kísértette ezt az alagsort, mintha itt élne – talán itt is él, gondolta, hiszen még senki sem találkozott vele máshol –, a szurtos kezű és sárga fogú gondnokot azonban napok óta egyikük se látta, de különben is, mit érdekelné, ha a fiúk (Fiúk’, gondolta) berúgnak egy falat a felsős rötyiben? Miért zavarná? Még egy-két nap, és bedeszkázzák ezt a pöcegödröt. Azután meg lerombolják. Miért törődne Van Syke bármivel is?

Olyan indulattal rugdosott, aminek ritkán adta jelét, beleadta öt év minden szenvedését, egészen az óvodáig visszamenőleg, amikor már pedzegetni kezdték, milyen „lassan érő típus”. Öt év minden „magatartási problémája” felszínre tört, amiért ebben a koszfészekben kellett vesztegetnie az idejét, olyan vén szatyrok társaságában, mint Mrs. Grossaint, Mrs. Howe és Mrs. Farris, akik a legközelebbi padba ültették, hogy „rajta tarthassák a szemüket”, neki pedig éreznie kellett vénasszonyszagukat, hallgatnia vénasszonyhangjukat, követnie vénasszonyos szabályaikat…

Rugdosta a falat, és érezte, ahogy kezdi megadni magát az egyre nagyobb résnek, mígnem a vakolat hirtelen a tornacipőjére omlott. Egy jókora darab levált, s immár egy igazi lyukba kémlelt be. Egy nagy lyukba. Egy kibaszott barlangba!

Pufi egy negyedikeshez képes dagadtnak számított, de ebbe a hasadékba kis híján ő is beleférhetett. Beleférhetett! A fal jókora darabon leomlott, ettől olyan lyuk keletkezett, mint egy tengeralattjáró ajtaja vagy mije. Pufi elfordult, a lyukba erőszakolta bal karját és vállát, csak a feje maradt kívül, arcán szélesedő mosollyal. Megmozgatta karját a kamu fal és a régi kőfal közötti hasadékban. Egy egész istenverte alagút!

Lekuporodott és bemászott a lyukba, hogy behúzza a jobb lábát, amíg már csak a feje és vállának egy része kandikált ki. Még lejjebb guggolt, azután alig hallhatóan felnyögött, ahogy bevette magát a hűvös sötétbe.

Cordie és az örege összeszarná magát, ha most látna! Cordie persze sosem tenné a lábát a FIÚK’ mosdójába – vagy mégis? Mindig tudta, hogy a nővére egy kicsit zattant. Néhány évvel korábban, amikor még ő járt negyedikbe, követte Chuck Sperlinget, a nagymenő kölyökligás baseballjátékost, sztárfutót és klasszis seggfejet a Spoon-folyóhoz, ahol egyedül pecázott. Fél délelőtt koslatott a nyomában, azután meg ráugrott, ledöntötte, a hasára ült és megfenyegette, hogy szétveri a fejét egy kővel, ha nem mutatja meg neki a farkát.

Cordie szerint a kölyök teljesen kiborult, sírva fakadt és vért köpött, de azután csak megmutatta neki. Pufi gyanította, hogy Cordie senki másnak nem dicsekedett el ezzel, azt pedig biztosan tudta, hogy Sperling senkinek sem fogja elmondani.

Visszahúzódott, s ahogy sörtehajában érezte a szitáló port, elvigyorodott a félhomályos mosdóban. Alig várta, hogy kiugorjon és ráhozza a frászt a legközelebbi kölyökre, aki bejön brunzolni.

Két-három percet várt, de nem jött senki. Egyszer mintha csoszogás vagy csörgés kúszott volna végig az alagsori főfolyosón, de nem hallatszottak tornacipős léptek, és senki sem bukkant fel. Ezt leszámítva csak a piszoárok csordogáltak tovább meg a mennyezeti csövek dübörögtek, mintha az egész nyavalyás iskola magában beszélne.

Mintha egy titkos átjáró lenne, gondolta Pufi megint, ahogy balra fordította a fejét és benézett a két fal között futó szűkös hasadékba. A sötétben olyan szagot érzett, mint a tornácuk alatt, ahová kisebb korában az anyja és az örege elől elbújt játszani. Ugyanolyan penészes, sűrű, rothadt bűzt.

Azután, amikor már kezdte furán érezni magát a szűk résben, fényt látott az átjáró végében. Arra, ahol a mosdó véget érhetett, a külső fal vonalában… talán kicsit távolabb. Igazából nem is fény, gondolta, inkább valami ragyogás. Olyan fojtott izzás, amit éjjelente az erdőben a gombák körül lát, ha az öregével mosómedvére vadásznak.

Hűvös légáramlatot érzett a nyakán. Már kilépett volna a lyukból, amikor ráébredt, honnét jöhet az a fény. Újra elvigyorodott: a LÁNYOK’ mosdója, és annak falán egy másik lyuk. Elképzelte, hogy beles a gipszfal hasadékán, amely átengedi a lánymosdó fényét.

Kis szerencsével valamelyik lány éppen csurgat. Talán Michelle Staffney, Darlene Hansen vagy egy másik öntelt hatodikos liba, bugyival a bokáján, hogy láthassa a lába közét.

A gondolattól zakatolni kezdett a szíve, felpezsdült a vére, és máris oldalazni kezdett, egyre mélyebben az átjáróban. Éppen csak elfért.

Zihálva, a pókhálóktól és portól hunyorogva, a nyers föld telt aromájával az orrában egyre közelebb került az izzáshoz, és egyre távolabb a fénytől.

Már felsorakoztak a teremben, hogy átvegyék a bizonyítványukat, és végre elengedjék őket, amikor sikoltozás kezdődött, de olyan hangerővel, hogy Dale eleinte különös, üveghangú mennydörgésnek vélte, amit az ablak mögött dagadozó vihar ad ki magából, csak valahogy túl magasnak, túl élesnek és túl hosszúnak tűnt ahhoz, hogy a vihar része legyen – még ha nem is társíthatta emberi lényhez.

Eleinte a zaj mintha felülről érkezett volna… az elsötétített középiskolai szint lépcsőházából… ám ahogy visszhangot vert a falak között, mégis inkább lentről, sőt a csövekből és fűtőtestekből jött. Nem akart abbamaradni. Dale és a testvére, Lawrence előző ősszel Henry bácsi és Lena néni farmján járt, amikor leöltek és feldolgoztak egy disznót: az állatot elvágott torokkal és fejjel lefelé egy gerendára kötötték, hogy vére az alátolt bádogkádba csorogjon. Akkor hallott hasonló hangot: ugyanezt a fejhangú visítást és sivalkodást, mint amikor végigkarcolta körmeivel a táblát, amit azután mélyebb, teltebb, gurgulázásba fulladó hörgés követett. S amikor már úgy tűnt, véget ér, kezdődött újra. S újra.

Mrs. Doubbet megdermedt, mielőtt átadhatta volna a bizonyítványt a sorban álló első diáknak – Joe Allennek –, az ajtó felé fordult, és egy hosszú pillanatig azután is rámeredt, hogy a rettenetes zaj abbamaradt, mintha csak arra számítana, hogy forrása bármikor felbukkanhat. Dale úgy látta, hogy az öreg hölgy rettenetébe valami más is keveredik… talán várakozás?

Sötét alak tűnt fel a folyosó félhomályában, mire az ábécérendben felsorakozott és a bizonyítványára váró osztály egy emberként kapott levegő után.

Az igazgató, dr. Roon sötét halszálkás öltönyében és lenyalt hajával úgy beleolvadt a lépcsőforduló sötétjébe, hogy vékony arca mintha a levegőben úszott volna, testetlenül és rosszallóan. Amikor meglátta a férfi rózsaszín bőrét, Dale nem először gondolta: Mint egy újszülött patkány.

Dr. Roon megköszörülte a torkát, és biccentett a Vén Kuffernek, aki pontosan úgy állt, mint eddig, kezében Joe Allen bizonyítványával, elkerekedett szemmel, olyan sápadt arccal, hogy rúzsa és sminkje úgy világított, mint a színes zsírkréta a rajzlapon.

Dr. Roon vetett egy pillantást az órára.

– Á… igen… negyed négy. Lassan vége a tanévnek?

Mrs. Doubbet kipréselt magából egy biccentést. Ujjai olyan görcsösen feszültek Joe bizonyítványán, hogy Dale már várta a reccsenést, amikor elpattannak.

– Á… igen. – Dr. Roon tekintete úgy villant a huszonhét tanuló felé, mintha betolakodók lennének az iskolájában. – Nos, fiúk és lányok, csak azt szerettem volna mondani, hogy… á… az a különös hang, amit az imént hallottatok, Mr. Van Syke tájékoztatása szerint nem volt más, csak egy próbaüzem alatt lévő kazán.

Jim Harlen megfordult. Dale egy pillanatig biztosan tudta, hogy pofákat fog vágni, ami számára felért volna egy katasztrófával, mert feszült állapotában nem tudta volna magába fojtani a vihogást, azt pedig végképp nem kívánta, hogy bent tartsák tanítás után. Harlen nagyra nyitotta a szemét, amitől arckifejezése inkább vált kétkedővé, mint viccessé, azután vissza is fordult dr. Roon felé.

– …akárhogy is, meg szeretném ragadni a lehetőséget, hogy kellemes vakációt kívánjak – mondta éppen Roon –, és emlékeztetnék arra, mekkora kiváltság számotokra, hogy iskolás éveitek legalább egy részét a Régi Központi Iskolában tölthettétek el. Noha túl korai lenne még nyilatkozni e klasszikus épület sorsáról, az iskolakerület nagy bölcsességében talán jónak látja majd megőrizni a hozzátok hasonló diákok jövendő nemzedékeinek.

Dale a sorban látta Cordie Cooke-ot is, aki bal válla felett most is az ablakokra meredt, miközben szórakozottan túrta az orrát.

Nem úgy tűnt, mintha dr. Roon ezt észrevette volna. Csak megköszörülte a torkát, mintha újabb szónoklatra készülne, azután még egyszer az órára sandított, és beérte ennyivel:

– Jól van, Mrs. Doubbet. Ha lenne olyan szíves kiosztani a gyermekek év végi bizonyítványát. – Az apró termetű férfi bólintott, hátat fordított és beleolvadt az árnyakba.

A Vén Kuffer pislantott egyet, hirtelen eszébe jutott, hol is tartott, és átadta Joe Allennek a bizonyítványát. Joe egyetlen pillantást sem vetett rá, csak sietett megkezdeni a sort az ajtóban. Más osztályok már lefelé sorakoztak a lépcsőn. Dale mindig elcsodálkozott, hogy az iskolásokról szóló tévéműsorokban és filmekben a kölykök mindig őrült tempóban rohangálnak, amint elbocsátották őket vagy a csengő szünetet jelzett, csak a Régi Központiban közlekedett mindenki szabályos sorokban, ami alól természetesen az utolsó iskolai nap utolsó percének utolsó pillanata sem lehetett kivétel.

A sor elaraszolt Mrs. Doubbet előtt, majd Dale is átvette barna borítékba csomagolt bizonyítványát, s miközben átlépett a másik sorba, orrában érezte a tanárnőt körüllengő édes-savanyú hintőporszagot. Azután Pauline Zauer megkapta a bizonyítványát, az ajtónál álló sorok teljessé váltak – már nem ábécérendben álltak, a fiúk és lányok elkülönültek, mindkét sor elején az iskolabusszal utazókkal, hátul a városi kölykökkel –, és Mrs. Doubbet kilépett eléjük, karba tett keze alapján azért, hogy egy utolsó jó kívánságban vagy intésben részesítse őket, de végül csak némán jelezte, hogy követhetik Mrs. Shrives ötödikeseit, akik az imént tűntek el a lépcsőn.

Joe Allen vezette a rohamot.

Odakint Dale belélegezte a párás levegőt, szinte táncra perdült a fényben és hirtelen szabadságban. Az iskola óriási falként tornyosult mögötte, de a kavicsos felhajtón és a füves sportpályákon mindenhol izgatott kölykök örvénylettek, kapkodták ki biciklijüket a tárolóból vagy szaladtak az iskolabuszokhoz, melyek sofőrjei még gyorsabb haladásra biztatták őket, s úgy általában: mindenki a lehető legnagyobb zajongással és zsivajjal ünnepelt. Dale búcsút intett Duane McBride-nak, akit kapkodva egy busz fedélzetére tereltek, azután kiszúrt egy csapatnyi harmadikost, akik még most is a bicikliparkoló körül tülekedtek. Testvére, Lawrence szaladt végig a járdán. Felcsillantotta foghíjas mosolyát vastag szemüvege alól, és meglengette üres iskolatáskáját széles mozdulattal, ahogy hátrahagyta harmadikos haverjait, és Dale-hez szaladt.

– Szabadság! – kurjantotta Dale, és megpörgette Lawrence-t a levegőben.

Mike O’Rourke, Kevin Grumbacher és Jim Harlen csatlakozott hozzájuk.

– Jesszusom – nyögött fel Kevin –, ti is hallottátok azt a hangot, amikor Mrs. Shrives felsorakoztatott minket?

– Szerintetek mi volt? – kérdezte Lawrence, amint a csapat nekivágott a focipálya pázsitjának.

Mike elvigyorodott.

– Szerintem a jó öreg Központi elkapott egy harmadikost. – Barackot nyomott Lawrence sörtefrizurás fejére.

Lawrence felnevetett és kiszabadult a keze alól.

– Ne már, tényleg?

Jim Harlen előrehajolt, hogy a hátsóját mutassa régi iskolájának.

– Szerintem csak a Vén Kuffer eresztett el egy galambot. – Gondoskodott a hangeffektusról is.

– Hé – kiáltott Dale, ahogy intézett egy rúgást Jim Harlen hátsó felébe, majd biccentett a kistestvére felé. – Ezt nézd, Harlen.

Lawrence önfeledten kacagott és hempergett a füvön.

Az iskolabuszok elviharzottak a különböző utcák felé. Gyorsan ürült az udvar, a kölykök úgy szaladtak szét a magas szilfák alatt, mintha versenyt futnának a viharral.

Dale megtorpant a baseballpálya szélénél, a házukkal szemközt, és visszanézett a Régi Központi mögött gyülekező sötét fellegekre. Mozdulatlannak és fojtottan némának érződött a párás levegő, mint a tornádóriasztások előtt, mégis első pillantásra látta, hogy a viharfront lassan elvonul. Délen a fák felett már az ég kékje is előbukkant. Ahogy a csapat visszanézett, szellő támadt és megrezegtette a háztömböt körülölelő fák leveleit, hogy a levegőt betöltse a frissen nyírt fű, a virágok és a lombok nyári illata.

– Nézzétek – ráncolta a homlokát Dale.

– Az nem Cordie Cooke? – kérdezte Mike.

– De. – Az alacsony alak egyedült ácsorgott az iskola északi bejáratánál, karba tette a kezét, és türelmetlenül dobolt a lábával. A szokottnál is dagadtabbnak és butábbnak tűnt a túlméretezett otthonkában, amely kis híján a kavicságyat söpörte. A két legkisebb Cooke fiú – a két iker, aki még elsőbe járt – mögötte állt buggyos kezeslábasában. A Cooke család elég messze lakott a várostól, hogy a gyerekek jogosultak legyenek az iskolabuszra, viszont a gabonasilón túl egyetlen busz sem közlekedett, ezért a lány és a három fiú a vasúti sín mellett kutyagolt hazáig. Cordie most bekiáltott valamit az épületbe.

Dr. Roon bukkant fel a kapuban, és hessegette el rózsaszín kezének egyetlen rebbenésével. A magas ablakokban felfejlő fehér foltok a tanárokhoz tartozhattak, amint lenéztek rájuk. Mr. Van Syke arca az igazgató mögötti sötét folyosón lebegett.

Roon mondott még valamit, mielőtt hátat fordított, és becsukta a magas kapuszárnyakat. Cordie Cooke lehajolt, felkapott egy kavicsot a felhajtótól, és elhajította az iskola felé. A kavics lepattant a főkapu ablakáról.

– Jesszusom – kapott levegő után Kevin.

A kapu kivágódott, és Van Syke épp akkor jelent meg, amikor Cordie kézen fogta két kistestvérét, és végigvonszolta őket a felhajtón, mielőtt a Depot Streeten a vasúti sínek felé vette az irányt. Kövér lányhoz képest meglepően fürgén mozgott. Az egyik kissrác elbotlott, amikor átkeltek a Harmadik sugárúton, de Cordie csak magával rángatta, amíg levegőben kapálódzó lába újra aszfaltot nem ért. Van Syke elszaladt az udvar széléig, ahol megtorpant, és hosszú ujjaival markolászta a levegőt.

– Jesszusom – nyögött fel újra Kevin.

– Gyerünk – élénkült fel Dale –, tűnjünk el innen. Anyám megígérte, hogy készít egy nagy kancsó limonádét, mire vége az iskolának.

A fiúk kurjongatva és éljenezve távoztak az iskola területéről, hátuk mögött hagyták a szilfákat, a Depot Street kidomborodó aszfaltján ugrándoztak, úton a szabadság és a nyár felé.

HÁROM

Az emberi élet, de legalábbis a férfilét kevés eseménye annyira felszabadító, túláradó, végtelen – s tartogat magában annyi lehetőséget –, mint a nyári szünet első napja, ha valaki történetesen tizenegy éves. Az előtte álló nyár olyan, mint egyetlen hatalmas zsúr, tunyán lelassulnak még a napok is, hogy legyen ideje kiélvezni minden egyes fogást.

Miután felébredt a nyár első fenséges reggelére, Dale Stewart egy pillanatig tudatosan kiélvezte a pillanatot, a különbséget, még mielőtt tudatosult volna benne, hogy nem az ébresztőórája vagy az anyja nem keltette őt és testvérét, Lawrence-t; nem telepedett szürke hideg köd az ablakokra és nem várta őket a még szürkébb, még hidegebb iskola; hangos felnőttkórus sem mondta meg, mit tegyenek, hová lapozzanak, miről mit gondoljanak. Nem, ez a reggel a madarak énekétől volt hangos, a szúnyoghálón bizsergetően meleg nyári levegő szűrődött be s vele egy fűnyíró zümmögése – egy korán kelő nyugdíjas valahol lejjebb máris nekilátott a házimunkának –, miközben a függönyön túlról áldó, életadó napfény áradt szét Dale és Lawrence ágyán, mintha a szürke iskolaév gátja felszakadt volna, hogy a színek visszaömöljenek a világba.

Dale az oldalára fordult, és látta, hogy kisöccse nyitott szemmel mered pandamackójának fekete üvegszemébe. Azután Lawrence felvillantotta az önfeledt foghíjas mosolyt, és a két fiú felpattant, kapkodva lehámozta magáról a pizsamát, felrángatta a közeli székeken várakozó farmert és pólót, a tiszta fehér zoknit és kevésbé tiszta tornacipőt, lecsattogott a lépcsőn a sietve belapátolt reggelire, nevetgélt egy sort az anyukájával, aztán már ki is szabadult… fel a biciklire, le az utcán, bele a nyárba.

Három órával később a testvérek Mike O’Rourke baromfióljában, barátaik társaságában ejtőztek a lábatlan, szakadt huzatú és kiálló rugós székeken, melyek nem hivatalos főhadiszállásuk poros padlóján álltak. Mind eljöttek – Mike, Kevin, Jim Harlen, még Duane Mcbride is, akinek az apja beugrott a farmról a szövetkezeti boltba –, és az előttük álló lehetőségek szédítő választéka teljes döntésképtelenségre kárhoztatta őket.

– Kitekerhetnénk a Stone Creekhez vagy a Hartley’s Pondhoz – vetette fel Kevin. – Ússzunk egyet!

– Aha. – Mike a kanapén feküdt, lába a támlán, háta a rugós ülésen, feje a földön heverő baseballkesztyűn. Egy mennyezetre telepedett kaszáspókot lődözött befőttesgumival, amit minden visszapattanás után összeszedett és újra célzásra emelt. Eddig gondosan vigyázott rá, nehogy eltalálja a rovart, miközben az egyre riadtabban szaladgált fel-alá. Valahányszor közel került ahhoz, hogy menedéket találjon egy repedésben vagy a gerenda mögött, Mike kilőtte rá a gumit, hogy visszafordítsa az ellenkező irányba. – Nem akarok úszni – jelentette ki. – A tegnapi vihar miatt minden tele van halászviperákkal.

Dale és Lawrence gyors pillantást váltott. Mike rettegett a kígyóktól. Amennyire ismerték, semmi mástól.

– Lasztizzunk – próbálkozott Kevin.

– Inkább ne. – Harlen a rugós karosszékről felelt, ahol egy Superman képregényt olvasott. – Nem hoztam kesztyűt, és akkor haza kéne tekernem érte. – Míg a többi fiú Duane kivételével közel lakott egymáshoz, Jim Harlen a Depot Street túlsó végén élt, közel a sínekhez, melyek elvezettek a silóhoz és Cordie Cooke nyomorúságos viskójához. Harlenék háza még elment régimódi, fehérre meszelt tanyának, ahová a város évtizedekkel korábban elért, de a szomszédsággal már akadtak gondok: J. P. Congden, az őrült békebíró és a fia, C. J., aki a város rémének számított, csak alig kétháznyira laktak. A fiúk nem szerettek Harlennél játszani, sőt ha tehették, a környékére se mentek, ezért megértették, miért vonakodik hazamenni a motyójáért.

– Menjünk az erdőbe – javasolta Dale. – Elnézhetnénk a Gypsy Lane-re.

A többiek nyugtalanul fészkelődtek. Nem találtak kézenfekvő okot a felvetés megvétózására, de a letargia egyre inkább a markába kaparintotta őket. Mike kilőtte a gumit, mire a kaszáspók elinalt a becsapódás helyszínéről.

– Túl messze van – sóhajtott fel Kevin. – Ebédre otthon kell lennem.

A fiúk elmosolyodtak, de nem szóltak. Mindnyájan jól ismerték Kevin anyjának jellegzetes fejhangját, amikor kitárta az ajtót és kikurjantott rajta: „KeVIIIIIIN!” – miként azt a riadalmat is, amellyel Kevin mindent eldobott a kezéből, és a modern faház felé száguldott, amely a Dale és Lawrence régebbi otthonához közeli dombon magasodott.

– Te mit csinálnál, Duane? – Mike O’Rourke, született vezérként, mindenki véleményét kikérte döntés előtt.

A nagydarab, fura hajú, kordnadrágos, nyugodt tanyasi fiú elrágódott valamin – nem rágón –, miközben arcáról lefoszlott szinte minden értelem, Dale azonban tudta – és az összes fiú érezte –, mennyire félrevezető a bárgyú külső, mert Duane McBride olyan eszes, hogy mások legfeljebb találgathatják, mi jár a fejében. Olyan eszes, hogy még csak nem is kell annak tűnnie az iskolában, csak hagyja, hogy a tanárok bosszankodjanak teljességgel helyes és velős válaszain, vagy a fejüket vakargassák, ha némi szemtelenséggel határos irónia vegyül. Duane-t azért nem érdekelte az iskola, mert őt olyan dolgok érdekelték, amiket mások fel sem fogtak.

Duane abbahagyta a rágást, és biccentett a sarokban álló régimódi RCA Victor rádió felé.

– Azt hiszem, legszívesebben rádiót hallgatnék. – Három döngő lépéssel a szerkezethez ment, minden könnyed báj nélkül leguggolt elé, és csavargatni kezdte a gombjait.

Dale értetlenül nézte. A rádió óriási, méternél magasabb szekrényén impozánsan sorba rendeződtek a különféle hullámsávok – legfelül a NEMZETKÖZI, s rajta Mexikóváros 49 megahertzen, Hongkong, London, Madrid, Rió és mások 40 Mh-n, Berlin, Tokió és Pittsburgh rosszabbul csengő városai a 31 Mh-n, végül Párizs titokzatos módon egymaga a 19 Mh-n –, a lényegen azonban ez sem változtatott. A rádió szekrénye régóta üresen kongott.

Duane a padlón guggolt, és óvatosan tekergette a tárcsákat, miközben a fülét hegyezte a legapróbb neszekre is.

Jim Harlen reagált elsőként. Besurrant a szekrény mögé, és behúzta egészen a sarokba, hogy egyetlen porcikája se látszódjon ki.

– Megpróbálom a hazai adókat – jelentette be Duane. Ide-oda állítgatta a középső tárcsát a NEMZETKÖZI és a KÜLÖNLEGES ADÁS között. – Valahol itt lehet Chicago – mormolta maga elé.

A szekrény belsejéből búgó hang hallatszott, mintha bemelegednének a csövek, azután statikus zaj, amint Duane elforgatta a gombot. Érces baritonok szakadtak félbe, mintha a bemondóknak nem maradna idejük befejezni a mondatot, rock and roll zene foszlányai harsantak fel és hallgattak el, újabb statikus zaj következett, sercegés, majd egy mérkőzés – a Chicago White Sox!

– Utánamegy! Vissza, vissza, egyenesen a Comiskey Park jobb szélső falának! Felugrik érte! Felmászik a falon és…

– Á, itt sincs semmi – motyogta Duane. – Mégis legyen inkább a nemzetközi. Tap-tarap… meg is van… Berlin.

– Ach du lieber mein gott azt a verdammte labda te őschtulok! – harsant fel Harlan, aki az izgatott chicagói hadarásról egy csapásra átváltott a pattogós teuton szótagokra. – Der Fuehrer ist nicht boldog. Nein! Nein! Er ist egy schweinehund und vertrunken und ein echte lúzer!

– Itt sincs semmi – motyogta Duane. – Megpróbálom Párizst.

A láda mélyéről felhangzó fals francia már belefúlt a fészerben szétáradó vihogásba és kacagásba. Mike O’Rourke utolsó lövése messze célt tévesztett, a kaszáspók bemenekült a tető egyik hasadékába. Dale a rádió felé mászott, készen arra, hogy kipróbáljon még néhány csatornát, míg Lawrence a földön hempergett. Kevin karba tette a kezét, és lebiggyesztette az ajkát, míg Mike meg nem bökdöste a bordáit tornacipőjével.

Megtört a varázs. A fiúk azt csinálhattak, amit csak akartak.

Órákkal később, ebéd után, a nyáreste fájdalmasan édes szürkületében Dale, Lawrence, Kevin és Harlen csikorogva lefékezte biciklijét a Mike házával szemközti sarkon.

– Ju-héé! – kiáltotta Lawrence.

– Ju-pi-jééé! – jött a válasz a szilfák árnyékából, mielőtt Mike kitekert eléjük, kifarolt a laza kavicságyon, és átpördítette biciklijét abba az irányba, amerre a többiek álltak.

Amikor az öt fiú két évvel korábban alapította a Bringás Járőrök csapatát, a legidősebbek is csak negyedikbe jártak, és a kisebbek még hittek a Mikulásban. Már nem így hívták magukat – túlságosan nagyok lettek ahhoz, hogy úgy tegyenek, mintha Elm Haven utcáin járőröznének, segítenének a bajba jutottakon és megvédenék az ártatlanokat a gonosztevőktől –, de még mindig hittek a Bringás Járőrökben. Ugyanúgy hittek a most valóságában, mint amikor szenteste még mindig zakatoló szívvel és kiszáradt torokkal hallgatták a kéményből kiszűrődő neszeket.

Egy pillanatra megálltak a csendes utcán. Az Első sugárút Mike házán túl is folytatódott, egyenesen északnak haladt a fél kilométerre álló víztoronyig, ahol keletnek fordult, míg bele nem veszett a kora esti szürkületbe a látóhatáron, amelyen túl láthatatlanul várakozott az erdő, a Gypsy Lane és az Üszkös Fa kocsma.

Az égbolt szürke, tompa fényű pajzsként borult rájuk, amely a napnyugtát és a sötétséget elválasztó órában egyre inkább áttetszővé vált. Dale elnézett a mezők felett, ahol a kukorica még egy tizenegy éves fiú térdéig sem ért, a horizont elmosódó vonala felé, ahol elképzelte Peoriát, amint ötven kilométerrel távolabb, dombokon, völgyeken és erdősávokon túl, a saját folyóvölgyében feküdt, és ezernyi fényével ragyogott, de nem látott mást, csak a rohamosan sötétedő látóhatárt. Igazából még elképzelni sem tudta a várost, inkább csak hallgatta a kukoricaszárak zizegését és sustorgását. Nem moccant a levegő, csak a növekvő kukorica hangja erősödött, szilárdult fallá, amely nemsokára egészen körülvette Elm Havent és elzárta a világ többi részétől.

– Gyerünk! – Mike ránehezedett a pedálra, messze előrehajolt a kormányra, és kavicszápor kíséretében elstartolt.

Dale, Lawrence, Kevin és Harlen követte.

Délnek tartottak az Első sugárúton a puha, szürke fényben. Hol a szilek árnyai közé siklottak, hol kirobbantak az égbolt alá. A nyílt mezők a baljukon, a sötét házak a jobbjukon tűntek fel. Túljutottak a School Streeten és Donna Lou Perry házának egy tömbnyiről átszüremlő fojtott izzásán, túl a Church Streeten, a szilek és tölgyek hosszú folyosóján, azután a Hard Roadhoz értek, a 151A jelű országúthoz, ahol megszokásból lelassítottak, mielőtt jobbra fordultak a kétsávos főutca üres, de még meleg aszfaltján.

Lázasan nyomták a pedált, és az első sarok után felhúzódtak a járdára, hogy elengedjenek egy régi Buickot. Már nyugatnak tartottak, az égbolt izzó szalagja felé, és a főutca két tömbjét határoló homlokzatok felcsillantak a gyérülő fényekben. Carl kocsmája elől platós kisteherautó állt ki és szorította le őket a Hard Road felé. Dale a régi GM sofőrjében Duane McBride apjára ismert. Aki rendesen berúgott.

– Lámpa! – kiáltott az öt fiú egyszerre, de a kisteherautó fényszóró és féklámpa nélkül haladt tovább, majd széles ívben ráfordult az Első sugárútra.

Leugrattak a járdáról a kihalt Hard Roadra, és továbbhaladtak nyugatnak, túl a Második és Harmadik sugárúton, túl a jobbról elmaradó bankon és A&P-n, túl a Parki Sétány kávézón és a Pavilon Parkon, mely sötéten és némán terült el a baljukon sorakozó szilfák alatt. Az ingyenes előadás még nem derítette fel a parkot fényeivel és dallamaival. Még nem, de majd nemsokára.

Mike elkurjantotta magát, és balra fordult a kis park északi végénél, hogy elhúzzon a traktorkereskedés és az ott csoportosuló kis házak mellett. Mostanra komolyan kezdett besötétedni. Mögöttük felkapcsolódtak a főutca mentén sorakozó kandeláberek, bevilágították a belváros mindkét tömbjét. Hátuk mögött egyre sötétedő alagútként húzódott a Broad Avenue – előttük még annál is sötétebben.

– Gyáva nyúl, aki nem érinti meg a lépcsőt! – kiáltotta Mike.

– Nem! – kiáltotta Kevin.

Mike mindig ezt mondta, Kevin mindig ellenkezett. Folyton ezt csinálták.

Egy újabb sarokkal délebbre már olyan városrészben jártak, ahova csak a szürkületi járőrözések során jutottak el. Túl a hosszú, új építésű házakból álló zsákutcán, ahol Sírásó Taylor és Chuck Sperling élt. Túl a kereszteződésen, ahol Broad Avenue hivatalosan véget ért. Fel az Ashley-házhoz vezető magánúton.

Gyomokban fuldoklott a bakhátas behajtó. Elhanyagolt fák lógatták ágaikat és nyúltak be az elvadult sövény két oldaláról, hogy összekaristolják az óvatlan biciklist. Az összeboruló fák alatt teljessé vált a sötétség.

Ahogy mindig, Dale most is leszegett fejjel bőszen tekert, hogy Mike közelében maradjon. Lawrence zihálva igyekezett tartani a tempót kisebb biciklijén, de nem maradt le… ahogy máskor sem. Harlen és Kevin a kavicságyon csikorgó hanggá enyészett mögöttük.

Az öreg ház romjainak közelében bukkantak ki a szabadba. A szürke fény kirajzolt egy oszlopot a cserjék és tüskebokrok között, az alapzat kövei azonban üszkösen feketélltek. Mike végigtekert a körkörös felhajtón, jobbra fordult, mintha felkapaszkodna a gazzal benőtt kőlépcsőn, és átugratna a beomlott alapzatra, azután kifarolva megérintette a tornác lapos kövezetét, mielőtt továbbment.

Dale ugyanígy tett. Lawrence lefordult, és nem találta el, de nem fordult vissza. Kevin és Harlen mérges kavicscsörgés kíséretében viharzott el.

A benőtt felhajtó széles körívén a kerekek csikorogtak a mélyedésekben és a kavicson. Dale megfigyelte, mennyivel mélyebb itt a sötétség, hogy a nyáron elburjánzó növények kizárják a fényt. Mögöttük az Ashley-ház sötét romhalmazként, kiégett épületfák és beomlott padlók labirintusaként bújt meg. Dale ilyenkor szerette a legjobban – titokzatosan, kissé talán vészjóslóan, mégsem csupán szomorúan és elhagyatottan, amilyennek napvilágnál látszott.

Amint kibukkantak az éjsötét magánútról, mind az öten felzárkóztak egymás mellé a Broad Streeten, lefelé suhantak az új városrész és a Pavilon Park mellett. Újra kaptak levegőt, és gyorsan pedálozva keresztezték a Hard Roadot, melynek egyik fele nyugatnak, a másik keletnek haladt tovább. Egy nyugatra tartó teherautó bántóan éles fénye Harlenre és Kevinre vetült, Dale pedig időben nézett vissza, hogy lássa, amint Jim bemutat a sofőrnek.

Kürtszó harsant mögöttük, ahogy feltekertek a Broad Avenue-n. Szinte nesztelenül siklottak az összeboruló szilfák alatt húzódó aszfaltcsíkon, orrukban érezték az utca és a nagy házak között elterülő frissen nyírt pázsit illatát. Északnak suhantak a postahivatal, a kis fehér könyvtár és a nagyobb fehér presbiteriánus templom mellett, ahová Dale és Lawrence járt, majd még északabbra, egy újabb hosszú lakótömb után, ahol levelek árnyai mozogtak az utcai lámpák fényköre alatt és felett, ahol Mrs. Doubbet öreg házában csupán egyetlen fény pislákolt az emeleten, s ahol Mrs. Duggan házában már nem pislákolt semmi.

Elérték a Depot Streetet, és kifarolva megálltak a murvás kereszteződésben, hogy kifújják magukat. Mostanra leszállt az éj. Denevérek cikáztak a fejük felett, az égbolt világos mintákat vágott ki a sötét lombokból. Dale hunyorogva nézett fel, hogy keleten meglássa az első csillagot.

– Akkor holnap, srácok – köszönt el Harlen, mielőtt széles ívben nyugatnak fordult a Depot Streeten.

A többiek kivárták és elnézték, amíg eltűnt az utcára benyúló alacsonyabb tölgyek és nyárfák mögött, amíg a pedálok surrogása végleg elhalt.

– Menjünk – suttogta Kevin. – Anya irtó dühös lesz.

Ahogy Mike rámosolygott a sápadt fényben, Dale tagjaiban érezte azt a végtelen könnyedséget és energiát, a testében rejlő lehetőségek már-már elektromos töltését. A nyarat. Gyengéden belebokszolt kisöccse vállába.

– Hé, hagyd abba! – jajdult fel Lawrence.

Mike kiállt a nyeregből, és keletnek tekert az indóház utcáján. Errefelé nem világítottak lámpák, az égbolt maradék izzása sápadt formákat festett az út felszínére – alakzatokat, melyeket hamarosan eltöröltek a lombok hullámzó árnyai.

Egyetlen szó nélkül száguldottak el a Régi Központi Iskola mellett, mégis mindnyájan jobbra kapták a fejüket, hogy lássák, amint a haldokló szilfák mögött az öreg épület sötéten tornyosul az égre.

Kevin vált le először, balra kanyarodott, és csikorogva nekivágott a felhajtónak. Anyját nem lehetett látni, de a belső ajtó nyitva állt – biztos jeleként annak, hogy már szólongatta.

Mike a Depot és a Második sugárút kereszteződésében fékezett, háta mögött egy iskolaudvarnyi tömör sötétséggel.

– Holnap? – kérdezte.

– Ja – felelte Dale.

– Ja – felelte Lawrence.

Mike bólintott és eltűnt.

Dale és Lawrence hátulról került a kis nyitott tornáchoz. Látták, ahogy anyjuk odabent serénykedik a kivilágított konyhában. Kipirult arccal sütött valamit.

– Hallod? – ragadta meg Lawrence a bátyja kezét.

Az út túlsó felén, a Régi Központi körötti sötétben sziszegő hangok hallatszottak, mintha valakik kapkodva szót váltanának a szomszéd szobában.

– Csak megy valahol a tévé… – kezdte Dale, mielőtt meghallotta a betört üveg csörömpölését, a sietve elfojtott kiáltást.

Egy teljes percig álltak ott, de a feltámadó szél olyan erővel suhogtatta a felhajtóra boruló öreg tölgy ágait, hogy elfedett minden más hangot.

– Gyere! – Dale még most sem engedte el a testvére kezét.

Együtt léptek be a fénybe.

NÉGY

Duane McBride a Pavilon Parkban várta ki, amíg az örege annyira berúgott, hogy kihajították Carl kocsmájából. Fél kilenc is elmúlt, mire az Öreg kitámolygott, ingadozva megállt az útszélen, és az öklét rázva szidalmazta Dom Steagle-t, a Carl gazdáját (1943 óta egy tulajt se hívtak Carlnak), azután bebucskázott a vezetőülésre, és káromkodott, amikor a padlóra ejtette a kulcsot, majd újra, amikor megtalálta és elfordította az önindítóban, hogy lefullassza a motort. Duane sietett. Tudta, hogy az Öreg már eljutott abba az állapotba, amikor hajlamos elfeledkezni arról, hogy ő is vele tartott a városba, amikor csaknem tíz órával korábban „beugrott a boltba néhány holmiért”.

– Duane. – Az Öreg hunyorogva nézett rá. – Te meg mi a frászt keresel itt?

Duane nem válaszolt, csak hagyta, hogy az Öreg emlékezete működésbe lépjen.

– Ja, igen – kapcsolt végül az Öreg. – És… találkoztál a barátaiddal?

– Ja, apa. – Duane késő délután vált el Dale-től és a többiektől, amikor kimentek a városi baseballpályára. Akkor még fennállt a lehetőség, hogy az Öreg nem iszik annyit, és hazaindul, mielőtt még Dom kivágja.

– Pattanj be, kölyök! – Az Öreg csak akkor ejtette ilyen nagy gonddal a szavakat és használta dél-bostoni akcentusát, ha komolyan felöntött a garatra.

– Nem, kösz, apa. Inkább hátul utazom, ha nem baj.

Az Öreg megvonta a vállát, és újabb próbát tett az önindítóval, hogy ezúttal életet leheljen a járgányba. Duane felugrott hátra a traktoralkatrészek mellé, amiket aznap délelőtt szedtek össze. Miután ingzsebébe dugta jegyzetfüzetét és ceruzáját, lekuporodott a fémplatón, kikémlelt az oldala felett, és remélte, hogy az örege nem vágja haza az új GM-et is, mint a legutóbbi két teherautót.

Látta Dale-t és a többieket a főút félhomályában, de nem tartotta valószínűnek, hogy látták már ezt a kocsit, ezért lefeküdt a platóra, amíg az Öreg elhúzott mellettük. Hallotta a „Lámpa!” kiáltást is, ellentétben az Öreggel, aki ügyet se vetett rá. A teherautó csikorgó gumikkal fordult be az Első sugárút sarkán, ahol Duane épp időben ült fel, hogy még lássa a keleti oldalon álló öreg téglaépületet – a Rabszolgaházat, ahogy a városi kölykök nevezték, noha csak kevesen tudták, miért.

Duane annál inkább tudta. A régi Thompson-ház az 1850-es években még a föld alatti vasút egyik állomása volt. Duane harmadikban kezdett érdeklődni a rabszolgák szökési útvonala után, és az Oak Hill-i városi könyvtárban végzett némi kutatómunkát. A Thompson-ház mellett két másik föld alatti megálló létezett Creve Coeur megyében. Egyikük, a régi favázas tanyaház, amit egy kvéker család épített a Spoon-folyó völgyében, Peoria felé, még a második világháború előtt leégett, a másikban azonban egyik harmadikos osztálytársának a családja lakott. Egyik szombaton ki is tekert oda – tizennégy kilométer mindkét irányban! –, hogy szemrevételezze. Csak megmutatta a kölyöknek és a családjának a titkos szobát a lépcső alatti gardrób mögött, azután hazatekert. Az Öreg aznap nem itta le magát, úgyhogy megúszta a verést.

Eldübörögtek Mike O’Rourke háza és az északon fekvő városi sportpálya mellett, mielőtt a víztoronynál keletnek fordultak. Duane rázkódni kezdett a platón, amint elérték a murvával felszórt bekötőutat. Összehúzta magát, és behunyta a szemét, ahogy a kavics és a por repdesett körötte, csiklandozta a nyakát a vastag gyapjúing alatt, majd megtelepedett a hajában és a fogai között.

Az Öreg nem tévesztette el az utat, bár kis híján túlment a kereszteződésen, ahol lefordult a 6-os számú alsórendű útra. A teherautó fékezett, kifarolt, megbillent, és újra egyenesbe állt, azután már le is húzódtak az Üszkös Fa zsúfolt parkolójába.

– Csak egy perc, Duanie – paskolta meg a karját az Öreg. – Csak beugrok köszönni a fiúknak, mielőtt hazamegyünk megszerelni a traktort.

– Oké, apa. – Duane elhelyezkedett a platón, és a vezetőfülke hátfalának támasztotta a fejét, mielőtt előhúzta az elnyűtt füzetet és a ceruzát. Mostanra teljesen besötétedett, az Üszkös Fa mögött csillagok gyúltak a fák felett, de az oldalsó ajtón át elég fény szűrődött ki, hogy ha hunyorogva is, de tudjon olvasni.

A vastag, verítéktől elvetemedett és portól szurtos jegyzetfüzet lapjait szinte teljesen elborították apró betűi. Csaknem ötven hasonló füzetet őrzött a rejtekhelyén, a házuk alagsorában.

Duane McBride hatéves kora óta író akart lenni. Olvasmányai – négyéves korától komplett könyveket olvasott ki – mindig is egy másik világot jelentettek számára. Nem menekülési útvonalat, mert csak ritkán vágyott elmenekülni… egy írónak szembe kell néznie a világgal, ha híven meg akarja örökíteni… de ettől még egy másik világot. Ahol erőteljes hangok közvetítettek még erőteljesebb gondolatokat.

Duane sosem szűnt meg szeretni az Öreget, amiért megosztotta vele a könyvek és az olvasás szeretetét. Az anyja meghalt, mielőtt még igazából megismerhette volna, s azóta bizony rázósan teltek az évek. A farmnak bealkonyult, az Öreg ivott, néha megverte és még gyakrabban elhanyagolta, de azért akadtak jobb idők is – átlagosan csordogáló napok, amikor megemberelte magát; amikor elvégezték a könnyű nyári munkákat, még ha ez nem is segített rajtuk; amikor hosszú estéket beszélgettek át Art bácsival – a három agglegény rostélyost sütött a hátsó udvaron, s közben eltársalgott az égvilágon mindenről, beleértve az ég világát is.

Az Öreg kibukott a Harvardról, viszont mérnöki diplomát szerzett az Illinoisi Egyetemen, mielőtt visszajött, hogy az anyja farmját igazgassa. Art bácsi igazi költő és világfi volt – egyik évben a kereskedelmi flottánál szolgált, a másikban panamai, uruguayi vagy orlandói magániskolákban tanított. A két testvér, még ha felöntött is a garatra, csupa érdekes dolgot mesélt a kör harmadik agglegényének, Duane-nek, aki az őstehetségek kielégíthetetlen szomjával magába szívott mindent.

Elm Havenben és a Creve Coeur megyei iskolakerületben persze senki sem tekintett őstehetségként Duane McBride-ra. 1960-ban, a vidéki Illinoisban még nem is létezett ilyen fogalom. Annál inkább a dagadt. A különc. Bizonyítványaiban és a ritka szülői értekezleteken tanárai gyakran jellemezték rendezetlen, motiválatlan és figyelemzavaros diákként. Nem a fegyelmezési problémák miatt, csakis tehetetlenségükben. Duane nem is vette magára.

Ha konfrontálódott bármelyik tanárával, sietve bocsánatot kért, mosolygott, és tovább rágódott azon, ami éppen foglalkoztatta. Az iskola nem jelentett számára kihívást, még csak problémát sem, hiszen kimondottan tetszett neki a koncepciója… még ha elvonta is figyelmét a tanulmányairól és a felkészülésről, hogy igazi író legyen.

Napirendre is tért volna a helyzete felett, ha nincs valami nyugtalanító a Régi Központi Iskolában. Nem annyira a többi kölyök, még csak nem is az igazgató vagy tanárok, legyenek bármilyen elmaradottak és műveletlenek. Valami egészen más.

Hunyorgott az elégtelen fényben, ahogy visszalapozott néhány oldalnyit a tegnapra, az utolsó tanítási napra:

„Mások mintha észre se vennék ezt a szagot, vagy ha mégis, nem beszélnek róla: a hidegség és fagyasztókamrák szaga, a bomlásé, mint amikor az üsző megdöglött a déli tónál, és az Öreggel csak egy hét után találtuk meg.

A fény is különös a Régi Központiban. Sűrű, mint amikor az Öreg elvitt abba az elhagyatott davenporti szállodába, hogy kimenekítse az értékeket és meggazdagodjon belőle. Tömény fény. Átszűrődött a poron, a tömött kárpitokon, a múltbéli dicsőség emlékein. Ugyanaz a dohos, reményvesztett szag itt is. Emlékszel, ahogyan a fénypászmák a magas ablakokon át az elhagyatott bálterem parkettjére vetültek, mintha csak a Régi Központi festett lépcsőházi üvegablakain szűrődnének be?

Nem. Inkább egyfajta… fenyegetés? A gonosz? Túl melodramatikus. Egyfajta tudatosság mindkét helyen. Ez és a falban surranó patkányok neszezése. Nem tudom, a Régi Központiban miért nem beszél senki a patkányokról. Nem hinném, hogy a megyei közegészségügyi intézet emberei lelkesednének egy olyan iskoláért, amely tele van patkányokkal és patkányürülékkel, ahol rágcsálók mászkálnak az alagsori csövek tetején, kéznyújtásnyira a mosdóktól. Emlékszem, másodikos koromban egyszer lementem oda…”

Duane előreugrott a jegyzetekhez, melyeket aznap délután készített a Pavilon Parkban.

„Dale, Lawrence (sose Larry), Mike, Kevin és Jim. Mint a borsó a héjában.

Dale, Lawrence, Mike, Kevin és Jim. (Jimet vajon miért szólítja mindenki „Harlennek”? Mintha még az anyukája is ezt tenné. Nem, ő persze nem, hiszen már nem Harlen. Válás után visszavette a lánykori nevét. Kit ismerek még E. H.-ban, aki elvált? Senkit, leszámítva Art bácsi feleségét, akivel sosem találkoztam, és akire talán Art bácsi sem emlékszik, mert kínai volt, és a házasságuk mindössze két napig tartott, még huszonkét évvel a születésem előtt.)

Dale, Lawrence, Mike, Kevin és Jim.

Hogyan hasonlítsuk össze a borsószemeket? Hajviselet:

„Dale-é hagyományos Elm Haven-i katonafrizura, az öreg Friers csinálja a hátborzongató üzletében. (Borbélycégére a borotva. A vér nem válik vízzé. A középkorban talán vámpírok lehettek?) Csak Dale frizurája elöl kicsit hosszabb, majdnem annyira, mintha frufruja lenne. Dale nem sokat törődik a hajával. (Kivéve, amikor harmadikban még az anyukája nyírta és megszaladt nála a hajnyíró, így kopasz foltok egész kis szigetcsoportját hagyva hátra – akkor bezzeg még az iskolában sem vette le a cserkészkalapját.)

Lawrence haja rövidebb, a zselétől elöl feláll. Szemüveges, és kapafoga van, így ettől még vékonyabbnak tűnik az arca. Belegondolok, milyen hajviseletek lesznek majd a jövőben. Mondjuk, 1975-ben. Egy biztos – nem olyan lesz, mint a fantasztikus filmekben, ahol a színész úgy néz ki, mint bárki, csak fényes ruhában és kerek sapkában van. Talán a hosszú haj lesz a divat? Mint T. Jefferson korában? Vagy mindenki lenyalja, és középen elválasztja, mint az Öreg a régi harvardi fényképein? Egy biztos – ha majd akkor elnézzük a régi fotóinkat, azt fogjuk gondolni, milyen gyíkok voltunk.”

Duane szünetet tartott, levette a szemüvegét, és belegondolt a „gyík” szó eredetébe. Tudta, hogy régen azokra a bazári mutatványosokra mondták, akik leharapdálták az állatok fejét… Egyszer Art bácsi mesélt erről, márpedig a szavak terén számítani lehet rá – de mi lehet az etimológiája?

Duane maga nyírta a haját. Már amikor eszébe jutott. Felül hosszúra engedte – hosszabbra, mint 1960-ban a fiúk többsége –, a füle körül viszont rövidre nyírta. Nem fésülködött. Most zsírosnak érezte… koszosnak az út porától. Újra felnyitotta a füzetét.

„Mike: ugyanaz a kefefrizura, talán az anyukája vagy valamelyik nővére munkája, mivel nincs pénzük borbélyra, O’Rourke-nak valahogy mégis jól áll. Elöl hosszabb, de nem áll fel, nincs frufruja sem. Korábban nem vettem észre, de olyan hosszú a szempillája, mint egy lánynak. A szeme is különös – olyan szürkéskék, hogy már távolról felfigyelünk rá. A nővérei szerintem ölnének ilyen szemért. Mégsem nyafka vagy nőies (miegyéb)… csak a maga módján jóképű. Olyan Kennedy szenátoros, pedig nem is hasonlít rá, ha van ennek bármi értelme. (Nem szeretem, amikor Mailer vagy más – merő lustaságból – úgy ír le egy szereplőt, hogy valamelyik színészhez hasonlítja.)

Kevin Grumbacher haja egyenesen felfelé mered, mint a szőrpamacs a nyulak füle között. Ehhez járul a kiugró ádámcsutka és a szeplős arc, az ideges vigyor és az állandósult szorongás légköre. Mindig azt várja, mikor szólítja haza az anyukája.

Jim haja – Harlen haja – nem igazán katonás, bár rövid. Szögletes arcot képzeljünk el sóhajnyi hajjal a tetején. Jim Harlen arra a színészre emlékeztet, akit múlt nyáron láttunk az ingyenes előadáson, a Mr. Roberts című filmben. Aki Pulver zászlóst játszotta. Jack Lemmon. (Hoppá, én is beleszaladtam. Nem baj. Hasonlítsuk csak a szereplőinket filmsztárokhoz, legalább megkönnyítjük a filmesek dolgát, ha majd Hollywood feldolgozza a könyvünket.) Harlen viszont tényleg olyan, mint Pulver zászlós. Ugyanolyan száj. Ugyanaz a feszes, vicces modorosság. Ugyanaz a szarkasztikus szöveg. Ugyanaz a frizura. Kit érdekel?

O’Rourke higgadt vezértípus, amilyen Henry Fonda a filmjeiben. Talán Jim Harlen is csak játssza a szerepét. Talán mindnyájan csak eljátsszunk egy karaktert, akit tavaly láttunk az ingyenes előadáson, és még csak nem is tudjuk…”

Duane összecsukta a füzetét, levette a szemüvegét és megdörgölte a szemét. Elfáradt, pedig egész nap nem csinált semmit. És megéhezett. Próbált visszaemlékezni, mit ütött össze reggelire, de feladta. Míg mások hazamentek ebédelni, ő a baromfiólban maradt, jegyzetelt és gondolkodott.

A gondolkodásba fáradt bele.

Leugrott a teherautóról, és elsétált az erdőszélig. Szentjánosbogarak kacsintottak rá a sötétből. Hallotta a békákat és kabócákat, amint egymást szólogatták a lenti vízmosásból. Az Üszkös Fa melletti domboldalra szemetet és hulladékot dobáltak, melyek sötéten pettyezték a még sötétebb hátteret. Duane lehúzta cipzárját, és belevizelt a sötétségbe, hallgatta a kopogó hangokat, amint valamilyen fémfelületről pattantak vissza. Öblös nevetés áradt ki a világos ablak mögül. Ki tudta venni az örege hangját, harsányabban mindenki másénál, ahogy közeledett a történet csattanójához.

Ő is szerette az Öreg meséit, csak nem akkor, ha ivott. A máskor humoros történeteket ilyenkor gonoszkodás és rosszindulat árnyalta sötétre, minden fordulat cinikus élt kapott. Duane tudta, hogy az Öreg kudarcként tekint életére. Bukott harvardi, bukott mérnök, bukott farmer, bukott feltaláló, bukott újgazdag üzletember, bukott férj, bukott apa. Jórészt ő is egyetértett az Öreg helyzetértékelésével, bár szerinte az utolsó vádpontban még nem született jogerős ítélet.

Visszatért a kisteherautóhoz, és beült a vezetőfülkébe, de nyitva hagyta az ajtót, hogy kiszellőztesse a whisky bűzét. Tudta, hogy bármelyik csapos van is szolgálatban, kihajítja az Öreget, mielőtt még erőszakossá válna. Tudta azt is, hogy egyből a platóra dobja, nehogy ellenkezzen vagy vezetni próbáljon, ő pedig – aki márciusban töltötte be a tizenegyet, és közepes képességű diák létére 160 feletti IQ-t produkált, amikor két éve Art bácsi, ki tudja, miért, elrángatta az Illinoisi Egyetem szintfelmérésére – szépen hazafuvarozza és ágyba dugja az Öreget, majd miután összecsap valami vacsorát, kimegy a fészerbe, hogy lássa, passzolnak-e az alkatrészek a John Deerebe.