A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Angéla, 2016

Copyright © Tamas Garam, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

A grafikákat készítették: Szabó Ildikó és Dobi Orsolya

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektor: Bosznai Gábor

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-13-0

Ez a regény nem csak a képzelet szüleménye, valós történelmi események alapján íródott. A benne szereplő alakokat, szervezeteket és eseményeket nem a szerző találta ki.

„A múltnál nincsen kényesebb dolog;
mint tüzes vashoz, nyúlj félve hozzá:
másképp tudomásodra hozná,
mily forró saját korod.”

/Johann Wolfgang von Goethe/

Képzeljük el, hogy kiválaszthatnánk egy kalandokkal teli történelmi kort. Tegyük fel, hogy egy különleges időgép segítségével azonnal odajuthatnánk. Vajon lenne hozzá elég bátorságunk?

Ajánlom regényemet azoknak, akik készek elhagyni a jelent a múlt kedvéért – vállalva annak kockázatát, hogy talán soha nem térnek vissza.

Őszinte tisztelőjük,

Tamas Garam

LÍDIÁNAK

BEVEZETÉS

Párizs, Saint-Joseph-des-Carmes, karmelita rendház, 1792. szeptember 2.

A Halál a közelben ólálkodott, csak várni kellett rá, hogy mindenkit megtaláljon: ez tette igazán borzalmassá. Az utcákon harapni lehetett a füstöt a felgyújtott barikádok miatt. Mindenfelé égő fahasábok hevertek, a templom kőkerítésén emberi ürülék száradt. Kívülről egy fiatal szerzetes ütötte-rázta a templomudvar kapujának vasrácsait. Jajveszékelt és zokogott, majd szűkölt, mint egy kutya, de hiába: senki nem jött ki a templomból…

Az utca végén férfiak üdvrivalgása nyelt el egy női sikolyt. A tömeg egy fekete ruhát dobált a magasba, a kövezeten kobaltkék gyöngyök gurultak szét. Egy apácát fojtottak meg. Üvegcsörömpölés, röhögés, káromkodás, ebben a sorrendben, majd fordítva.

– A pokol a városba jött, és élvezi – üvöltötte egy forradalmár a sarki fogadó emeletéről, trikolór lobogót{1} lengetve. Az eget madárrajok szelték keresztül, kóbor kutyák menekültek az utcákon. A több ezer torokból feltörő morajlás úgy gurult végig az emberáradattal együtt az utcákon, mint egy hatalmas, lángoló buzogánygolyó: halottakat, égő romokat és rettegést hagyva maga után. A város füstje vulkánkitörésként emelkedett az ég felé, majd szétterült, akár a palacsinta, fulladásra ítélve a madarakat.

A templomtól ötven ölnyire színes posztókkal megrakott szekér vesztegelt. Gazdája, a tekintélyes Alkan úr ki-be cikázott szövetkereskedésébe. Posztókat cipelt, míg a felesége háztartási kellékekkel és értéktárgyakkal tömte ki a ruhahalmok közötti réseket. A környező utcákat elborították a felbőszült párizsiak. Törtek, zúztak mindent, ami a régi rendre emlékeztette őket.

A karmelita kolostorban csend honolt, a templomkaput bereteszelték és fapadokkal torlaszolták el. Ötvenhat férfi és harminc női szerzetes zsúfolódott össze a padsorok között. Legszívesebben bebújtak volna a templom kőpadlója alá, hogy eltűnjenek a szentségtörő csőcselék elől. Tudták, hogy nemsokára át kell lépniük az örökkévalóság kapuján, bár néhányan még mindig a forradalom leverésében reménykedtek. Akik felkészültek a halálra, azért imádkoztak, hogy az szenvedés nélkül érje őket utol. A kettéfűrészelés, a halálra korbácsolás vagy a lassú vízbefojtás gondolata alattomos, fojtó páraként itta be magát a lelkükbe. Bíztak Isten kegyelmében, mégis rettegtek. A fájdalmas haláltusával ellentétben a guillotine – amit bátran nevezhetünk a kivégzések gyöngyének –, szinte megváltás volt. Ahogy feltalálója is vallotta. Éppen ezért javasolta bevezetését a nemzetgyűlésnek…

A templomban senki nem szólt a másikhoz. Súlyos, sötét titok nehezedett néhányuk szívére – ők nemcsak várták, hanem kívánták a halált. Az oltár körül reverendás papok és templomszolgák ácsorogtak, arcukon csüggedés. A mellékhajókat kitöltötték fekete zsákruhát viselő szerzetesek. Jámbor bárányok voltak, akik tudták, hogy egy csalóka eszméért kell majd meghalniuk. Liberté, Égalité, Fraternité – Szabadság, Egyenlőség, Testvériség, hirdették városszerte az önjelölt szónokok, de a szerzetesek úgy vélték, hogy Isten jelenlétében ezeket már megtalálták. Nem értették, hogy aki egy eszméért gyilkol, mitől válik testvérévé annak, aki ezt helyesli, és azt sem, hogyan lesz valaki egyik napról a másikra rangban és vagyonban egyenlő a királlyal. Szabadság? Ezt végképp nem hitték el, hiszen a forradalom legharsányabb szószólóit kötötték meg leginkább a bűnös vágyak. A forradalom mindent átírt. Felforgatta a társadalmi értékeket, belerúgott mindenbe és mindenkibe, aki hű volt a régi rendhez. Aki a pokolra vágyott, annak elérkezett a mennyország, aki viszont a mennybe igyekezett, azt most a pokol lángjai nyaldosták.

Az üvöltözésbe fulladó kornyikálás hangja hirtelen egészen közelről harsant fel.

– Istenem, már a templomudvaron vannak? – suttogta egy apáca, és falfehér lett. Öklömnyi szikladarab szaggatta át az egyik rózsaablakot. A lyukas üvegtáblán át őrült csatakiáltás tört be a templomba.

– Uram, légy irgalmas hozzánk! – szakadt fel egy sóhaj az oltár felől.

A Párizs utcáin végigsöprő horda szekereket gyújtott fel, megrohamozta a börtönöket, hogy kiszabadítsa a foglyokat. A rabok többsége korán örült a hirtelen jött szabadságnak: megmentőik felkoncolták őket.{2}

Alkan úr szekerét is feltartóztatták. Hiába ütlegelte a gebéit, azokat bizony nem érdekelte a forradalom. Feleségét kezek ragadták meg. Az asszony sikított, Alkan úr tajtékzott, de az emberáradat óceánként nyelte el a feleségét, őt pedig egy tucat dühös forradalmár botozta halálra. A lovasszekér és a két ló volt Alkan úr utolsó üzletkötése: örült, mert olcsón vette őket, alkudnia sem kellett. Nála csak az eladó örült jobban, mert ő már tudta, hogy Párizsból aznap senki nem jut ki lovasszekéren…

A kapualjban jajveszékelő szerzetest félrelökték, néhányan belerúgtak. Kacagtak, amikor botladozva menekült, ketten utánaeredtek. Úgy tűnt, hogy a vékonyka férfi fürgébb, mint tagbaszakadt üldözői, és már-már meglép, amikor felsikoltott: beleszaladt egy sansculotte{3} szuronyába.

A templomudvar bejáratánál öten-hatan estek neki a vasrácsnak egy jókora fatörzzsel. Faltörő kosnak használták, míg két másik társuk a zárat verte fejszével. A kapu meghajlott az eszeveszett ostrom alatt, mégsem szakadt be, és a zár is kitartott. Egykor egy mélyen vallásos spanyol nemesember készítette a kolostornak, minőségi munka volt.

A csürhe mintha az anyag eme öntudatlan ellenkezésére várt volna, eufóriával vegyes dühvel rontott újra a kapunak. Az egyik ilyen roham után valaki feljajdult, mert az acél erősebb volt, mint a válla, és fennhangon káromkodott. A kapu azonban konokul kitartott. Néhányan átmásztak a falon egy szekér tetejéről, és fejszéikkel már a templom ajtaját ütlegelték.

– Kinyúvadtok, képmutató szentfazekak, miért húzzátok az időt? – üvöltötték egymás szavába vágva. – Az igazságot nem lehet feltartóztatni! Eresszetek be, és akkor megkímélünk titeket!

– Vagy felaggatunk benneteket fejjel lefelé, elvágott nyakkal, mint a levesbe szánt csirkéket, és hagyjuk kifolyni a véreteket! – rikoltotta egy rőt hajú, bikatekintetű kovácsmester, aki erejénél és koránál fogva a vérszomjas emberáradat méltó vezetője volt. Fekete, bőrből varrt köténye még a derekán feszült, mintha most érkezett volna a műhelyből, kezében óriási, véráztatta kalapácsát lógatta. Az alkarján kidomborodtak az erek. A forradalmárok sem merték túlságosan megközelíteni: ki tudja, hova sújt le legközelebb a kalapácsa?

– Másszon át mindenki a falon! Hagyjátok azt az átkozott vaskaput! Nem szakítjuk be napestig sem. Előre, testvéreim, a nép nevében, koncoljuk fel a kutyákat! – üvöltötte az újabb parancsot. Meglengette feje fölött alkalmi csatabárdját, ami úgy zúgott, mint egy méhraj.

– Éljen, éljen a forradalom! Egyenlők vagyunk! Nincs egyház, nincs király, nincs rabság! – harsogták mindenfelől. – Felgyújtjuk a templomot.

– Vesszenek a parázna papok! – kiáltotta egy fiatal, szalmahajú asszony fehér ruhában. Friss vér száradt az arcán. Karjában bömbölt a csecsemője, nem csitítgatta. – A szabadság gyermeke vagy… – súgta oda neki minduntalan. Vihogott, ajkai reszkettek a gyönyörtől és a pusztítás látványától, szemében eszelős, földöntúli tűz lobogott.

A tömeg a Rue de Vaugirard-n elcsípett egy görnyedt, királyi hivatalnokot, és azonnal ütlegelni kezdték. A férfi könyörgött, siránkozott, és nekirontott az emberfalnak, mint egy riadt állat az arénában. Kitörési kísérletei sorra meghiúsultak, míg egyszer megtorpant, és oszlopként dőlt el: valaki egy csákányt állított a koponyájába. A szalmahajú asszony üdvrivalgásban tört ki, és odafutott a gyilkoshoz. Szájon csókolta. A férfi a dereka után nyúlt, de a nő átnézett rajta, és tovasietett: csupán a forradalmat csókolta meg.

Hajóácslegények olvadt kátránnyal teli vödröket emeltek át a falon, egy hórihorgas, sötét tekintetű lovászfiú pedig égő koszorút dobott át a templomkerítésen. Felszökkent a szekérre, és egy ugrással átvetette magát a templomudvarra. Lándzsájára tűzte a koszorút, és felszegezte a templomkapura. Hangosan felnevetett. Vérvörös bőrzekéjében, rézveretes csizmájában és könyökéig érő bőrkesztyűjében a sátán lovasa is lehetett volna.

– Kátrányt ide! – kiáltott hátra. – Füstöljük ki a patkányokat!

A templomban megállt az idő – a halált várók számára a vég mindig későn érkezik. A szerzetesek mozdulatlanságba dermedtek, két alak mégis kivált az imádkozók közül. A gyóntatófülke felé indultak. Morajlás futott végig a papok között, mert látták, hogy az ébenfekete hajú karmelita nő és a fiatal szerzetes kéz a kézben vonulnak el mellettük. A szemük láttára zárták magukra a gyóntatófülke ajtaját. Az apácák leforrázva néztek össze, de mielőtt bárki megmoccanhatott volna, a templomkapu iszonyatos reccsenéssel beszakadt. Az égő szurok bűze az orrukba mart, és árvízként lepte őket el a füst, a zaj és a pánik. Vicsorgó és üvöltő párizsiak rontottak rájuk, átugrálva a széksorokon. A sansculotte-ok kardjuk lapjával verték őket. Nem döftek beléjük, mintha késlelteni akarnák a halálukat. Néhány pappal a népdüh azonnal végzett, de a szerzetesek többségét a templomudvarra terelték. Az apácák sikítoztak, zokogtak, kegyelemért könyörögtek, de a napok óta gyilkolászó csürhe vak gyűlöletét csak a még több vér tudta enyhíteni. Amikor mindenkit összeszedtek, a kovácsmester leseperte a cserépbe ültetett levendulákat egy hordó tetejéről, és felállt rá.

– A Nemzeti Konvent nevében halálra ítélünk benneteket. Szolgáljon ez elrettentő például azoknak, akik…

De nem folytathatta mondandóját, mert halálsikoly sistergett keresztül a levegőn, mint a villám. Valaki hasba szúrt egy szerzetesnőt, mire a kovácsmester ráüvöltött:

– Hát persze, hogy nem akar veled kefélni, te idióta! Ezeknek be van varrva a pinájuk, nem tudtad?

Néhányan röhögni kezdtek, de a hasba szúrt asszony utolsó erejével kirántotta magából a tőrt, és beledöfte a támadója ágyékába.

Erre elszabadult a pokol. Az öldöklés hullámszerűen terjedt szét. Már senkit nem érdekelt a kovács: szónoklata beleveszett a halálhörgések és zokogások erdejébe. Egyetlen szerzetes kísérelt meg elmenekülni – elbújt az árkádsor egyik oszlopa mögé –, de hamarosan őt is megtalálták. A szerencsétlennek az lett a büntetése, hogy egy kötélen kilógatták a templomtoronyból, és céllövészetet gyakoroltak rajta…

Fél óra sem telt bele, és a templomudvarra békés csend telepedett. Az ágyékon szúrt erőszakoló sem kínlódott már, elvérzett. Rengeteg volt a vér mindenfelé, és nem tudott olyan ütemben elszivárogni a kőpadló repedésein, ahogyan kiontották. Félujjnyi vastagságban mindent elborított. A vértengerben kisebb-nagyobb szigeteket alkottak a nyakon vagy mellkason szúrt szerzetesek. Levágott fejű papok és meggyalázott, lemészárolt apácák feküdtek keresztül-kasul egymáson. A nyár végi legyek tucatjai ültek tort az öldöklés felett, a gyóntatófülke ajtaja azonban nyitva volt. Egyedül ott nem voltak vérnyomok.

I. RÉSZ

1.

Párizs, Saint-Joseph-des-Carmes, karmelita rendház, 1787. július 28.

Claire hajnal óta szédült. Felpillantott a színes ólomüveg ablakokra, de nem tudta eldönteni, hogy a napfényben táncoló porszemeket látja-e, vagy pusztán képzelődik. Hasogatott a feje, és úgy érezte, mintha a tagjait vasmacskával húznák a mélybe. Éjfél körül koldusokból álló, részeg söpredék dobálta meg a templomot kövekkel, és ocsmányságokat kiáltozott. Ocsmányságokat, amitől Claire még most is összeborzongott. Imára kulcsolta a kezét, letérdelt az egyik padsor végébe, de az Úr közelsége helyett az egyik koldus arca jelent meg előtte. A szerencsétlen ide-oda dülöngélt, szitkozódott, majd akkorát kurjantott, hogy az erőlködéstől szinte kiugrott a szeme a helyéről. Vele vonyítottak a többiek is – egy megvadult farkasfalka sem lehetett volna ijesztőbb. Egyikőjük csorba boroskannát szorongatott a kezében. Szájával kirántotta a dugót, meghúzta a kannát, majd a templom szomszédságában emelkedő rendház ablakrácsaihoz vágta.

– Nesztek, igyatok ti is, ingyenélő ájtatos manók! Mikor kotródtok már el innen? Felakasztatunk titeket nemsokára, ti képmutatók! A nép uralkodni fog, örökké! – A földre köpött.

– Örökké, örökké! – kiáltozta a többi is.

Claire a vasrácsos ablak túloldalán hallgatta a szitkokat. Kilesett az ablak alsó sarkán. Már nem undorodott tőlük, inkább elborzadt: a koldusok tekintetében ott izzott sorsuk minden keserűsége, gyűlölete, az átéhezett telek kétségbeesése és a hatalom megdöntésének vágya.

– Ott van egy szentfazék, az ablakban! – sivította egy szakadt utcalány, aki a koldusok mögött támasztotta a falat. Claire visszarántotta a fejét, és a falhoz lapult.

– Véged van, hallod? Tudjuk, hogy hallasz! Az igazság úgyis győzni fog – hangzott el egy csonttá fogyott emberi roncs szájából. Ezután a koldusok egymást túlkiabálva kezdtek el veszekedni.

Claire mellkasa hevesen emelkedett és süllyedt. A mécsesek fénye sejtelmes táncot járt az arcán, fellobbantva szüleitől örökölt szépségét. Édesapja Itáliában született, édesanyja pedig a katalánok leszármazottja volt. A legtöbb szerzetest, aki szembetalálkozott vele, megbabonázta tekintetének a mélysége. Sűrű, fekete haját nem vágatta le, mindig gondosan elrejtette a fejkendője alá. Szerette volna kibontva hordani, büszkén, akár egy koronát, de a szerzetesi élet szellemiségével ellenkezett a nőiesség kidomborítása. Ellenben örült neki, hogy hosszú, sötét habitusban, skapuláréban{4} és fején fátyollal járhat, mert a bőre telis-tele volt anyajegyekkel. Emlékeibe beleégtek azok a gyerekkori nyarak, amikor lépten-nyomon csúfolták a testén éktelenkedő barna dudorok miatt. Az anyajegyek elborították, mint rózsát a tetvek. Elkeseredettségében véresre vakarta magát, hogy megszabaduljon tőlük, sőt egyszer még szappant is evett, mert abban bízott, kifehéredik tőle a bőre. Kis híján belehalt, és a szappanlakomát követően egy hónapig nyomta az ágyat. Végül feladta bőrfolttisztító szándékát, és télen-nyáron nyakig felöltözve járt. Azt gondolta, hogy szenvedéseinek soha nem lesz vége, amikor is az utcán megpillantott egy karmelita szerzetesnőt. Claire szíve akkor nagyot dobbant.

Franciaország a 18. század vége felé olyan volt, mint egy megbolydult méhkas, de míg a méhek halálos elszántsággal védik a királynőjüket, addig a francia nép szeretett volna végleg megszabadulni uralkodójától, XVI. Lajostól. A király hivalkodó, méregdrága bálokat és költséges fogadásokat tartott, elképesztő mértékben pazarolva az ország vagyonát.

Claire éjszakákat virrasztott át Istenhez fohászkodva, hogy adjon bölcsességet a királynak és kenyeret az éhezőknek, de úgy tűnt, imái válasz nélkül maradtak. Franciaország a korábbinál is mélyebb hanyatlás mocsarába süllyedt…

A lány a hajnali napfényben fürdőző templomból átsurrant a kerengőbe, abban reménykedve, hogy senki nem vette észre. A férfi szerzetesek udvarát a nők kertjétől egy rácsos kapu választotta el. A kapu jelképes volt. Behúzták, de soha nem zárták be – számukra a férfiak és a nők törékeny szövetségét jelentette. Claire nekifeszült az óriási ajtónak, az egyet nyikordult, majd csigalassúsággal kinyílt. A női cellák felé vette az irányt, a rács mentén, míg a rózsabokrok takarásában elfutott a sajátjáig.

Mielőtt belépett a cellája ajtaján, körülnézett. A kerengőben semmi nem mozdult. A levegőben enyhe füstszag terjengett, a dormitórium tetején egy vörösbegy tollászkodott. Egész Párizsban nincs ilyen béke, mint itt – gondolta, és kinyitotta a fehér hímzéssel átszőtt áhítatoskönyvét.

– Claire – súgta valaki az ajtórésen át –, te még ébren vagy? Az olajmécsesed egész éjjel égett. Talán leskelődtél az utcára?

A lány ökölbe szorította a kezét.

– Thérèse nővér! Azt hiszem, a kíváncsiság bűnébe estem.

– Húgom, ezt nem nekem kell meggyónnod, hanem az Úrnak – lépett be Thérèse a lány cellájába. – Tudom, hogy jó a szíved, de aggódom miattad. Túlságosan megingatnak bűnös világunk szelei, és ha nem vigyázol, veszedelmes kísértésekbe sodorhatnak. Isten igéje kimondja, hogy Krisztusban gyökerezzünk meg, legyen erős a hitünk, ne féljünk…

– Én mégis rettegek – szakadt ki Claire-ből. – Valami nagy gonoszság készül ebben az országban. A nép éhezik és lázadozik, a király pedig tudomást sem vesz róla. Egyre több a nincstelen család, akik naponta halnak éhen, nekünk meg tele a gyomrunk. Nem teszünk semmit, egész nap csak imádkozunk Szűz Máriához, és…

– Elég! – vágott közbe Thérèse, és megfeszültek az ajkai. – Nem tűröm, hogy felülbíráld Rendünk működését, és hiábavalóan a szádra vedd a Boldogságos Szűz nevét!

– Kötelességünk segíteni a nyomorgókon, ezt a Szentírás mondja.

– Itt viszont senki nem cselekszik önállóan. Ha megbomlik Rendünk egysége, mert mindenki a saját feje után megy, eluralkodik a káosz. És ha eluralkodik a káosz, akkor teret engedünk az ördögnek. A végén mi sem leszünk jobbak, mint az a részeg csőcselék odakinn. – A nő elhallgatott egy pillanatra, majd jámbor arccal hozzátette: – Megdobálni Isten házát… Isten irgalmazzon nekik! Itt mindenki egymást szolgálja, és egymás javát akarja.

– Tudom, én pedig az odakinn tomboló csőcselék javát keresem – válaszolta Claire hidegen.

A kolostor előtt ekkor valaki elsütött egy puskát. Mind a ketten összerezzentek. Claire fejet hajtott, és kisietett a cellaajtón. Tekintete csak egy pillanatra feszült Thérèse-ének, és megvillant, ahogyan a kardcsapás szikrát hány az acélpajzson.

– Most hová mész? Ezt jelenteni fogom Louis-Claude priornak – kiáltotta utána Thérèse.

– Bánom is én, úgyis mindekit jelentgetsz – mormogta Claire, és vállat vont. A másik felszisszent:

– Engedetlen pára!

Az „engedetlen pára” a refektóriumba igyekezett. Segíteni akart a rozscipók felszeletelésében, mert a fizikai munkától mindig megnyugodott. A konyhán egy-két apáca lézengett, de úgy tűnt, inkább pletykálkodni akarnak, semmint reggelit készíteni. Egyetlen kenyeret sem vágtak fel, helyette húsz halat pakoltak ki sebtiben a fatányérokra. Mindig ugyanazok az arcok – gondolta Claire –, ugyanaz a tétlenség. Miért engedhetik meg ezt maguknak?

Az utóbbi időben a kolostor légköre megváltozott. Néha elkapott egy-két lapos tekintetet, tegnap pedig Marie nővér, a kolostor legidősebb, szentnek tartott lakója ok nélkül zokogni kezdett. Mintha titkolnának előle valamit. Ennyire naiv lenne? Nem veszi észre, ami mások számára nyilvánvaló? Valaki bűnbe esett? Vagy netalán ő esett bűnbe, csak nem látja? A bűn gondolata riasztotta. Az elfojtott vágyak úgy ólálkodnak még a szentek körül is, mint egy kiéhezett medve a lezárt éléskamra ajtajánál.

Kivett a taligából két jókora cipót. Kézmelegek voltak és puhák. Marie nővér felügyelte a sütésüket hajnalonként, három órát tudott csak aludni, és a java annak is bóbiskolás volt. Egy fiatal szerzetes dagasztotta és sütötte őket, cserébe kihagyhatta a hajnali matutinumot{5}, sőt a reggelit is átaludhatta.

Claire leakasztott a fogasról egy tiszta kötényt. A hasáb alakúra fűrészelt késtartóból, ami korábban fatuskó volt, kenyérvágó kések nyelei meredeztek. Claire kihúzott egy hullámos pengéjű tőrt. A kések többsége olyan életlen volt, mint a bot, kivéve ezt: edzett acélból készült, és egy haldokló nemes ajándékozta az előző priornak. A tőr azonnal a konyhára került, mert a Rend szabályzata szerint a szerzetesek csakis a szeretet fegyverével harcolhatnak…

Claire a melléhez szorított egy friss cipót. A kést a jobb kezében lógatta, nem szegte meg azonnal a kenyeret. Élvezte, ahogy a meleg átjárja a mellkasát. Gondolatai elkalandoztak. Mintha a hő egy tenyérből áradt volna szét rá. Egy férfiéből, aki mindig véghez viszi, amit kigondolt, aki megingathatatlan, aki oltalmaz, és a tenyerén hordoz. Milyen lenne egy ilyen férfi? Sokszor ábrándozott a házasságról, ahol két ember minden gondolata csak egymás körül forog. Elszakíthatatlanul, egész életen át. Vagy ez csak ábránd?

Távoli morajlást hallott. Amint erősödött, rájött, hogy egyre erősödő énekszót hall. Nemsokára reggeliznek a testvérek! – hasított bele. A szabályzat szerint sürgősen távoznia kellene, de akkor ki fogja felszeletelni a kenyereket? A másik két apáca azonnal távozott, Thérèse hívta ki őket.

Hmm, okos – gondolta a lány, és bólogatott. De már mindegy is, felesleges kapkodnia. Az Adventre való Gloria dallamára lépett be Louis-Claude prior az ajtón. Bozontos szemöldöke árnyékot vetett a szemgödrére, melyből szinte kiviláglott a szeme, mint kis tengerszemek a havas Alpokban. Jegesnek, merevnek és könyörtelennek tartották, ha engedetlenségről, és melegszívűnek, ha bűnbánatról volt szó. Orrnyergén egy bibircsók éktelenkedett, amit a felszínes szemlélő – talán a színe miatt – egymás hátán sorakozó katicabogaraknak vélhetett. Mindig ő vezetette a férfiakat a reggelihez a novíciusoktól kezdve az aggastyánokig, ügyelve a rendre, a lelki tisztaságra és a fegyelemre…

Claire, mellkasán a cipóval, kővé dermeredt.

Louis-Claude először úgy tett, mint aki észre sem veszi. Elhaladt mellette, a nyomában bámészkodó szerzetesekkel. Miután mindenki elfoglalta a helyét, és a székhúzogatások hangja elült, a prior a lány felé fordult:

– Netán lekéste a többieket, nővérem?

– Egyetlen cipó sincs felvágva, ezért maradtam, atyám – hadarta a lány. – A regula szerint viszont… – Claire arcát forróság öntötte el – mennem kellene.

– Valóban… És a többiek? Ők nem segítettek? – vonta fel a szemöldökét a prior.

– Nem az ő hibájuk. A rájuk eső feladatot elvégezték, kirakták a halakat – nyögte ki utolsó erejével a lány. Fejéről lecsusszant a fekete fátyol, és elszabott kapucniként bukott a hátára, szabadon hagyva a nyakát. A szerzetesek felmorajlottak. Louis-Claude fojtott köhintést engedett útjára, és intett, ismét csend lett.

– Vagy úgy! – villant fel a prior szeme. – Akkor majd elbeszélgetek velük. Hogy a csudába kell ennyi ember a halak feltálalásához, a kenyérszeleteléshez pedig csak egy? – mondta hangosan. Ösztönei azt súgták, hogy hallgatózó női fülek isszák a szavait. – Nos, Claire nővér… mivel a férfiak nem igazán tudnak kenyeret szelni, ha meg is próbálnák, össze-vissza farikcsálnák és pocsékolnák, most kivételesen önnek kell felszeletelnie. De előbb visszahajtaná a fátylát?

Claire lesütötte a szemét, és bólintott.

– Akkor hát, lásson neki, nővér! – mutatott a cipókra Louis-Claude, és mosoly bujkált az arcán. – Hat elég lesz.

A lány felemelte a markában csüngő kést, és belevágott az első cipóba. Arcán a bőrt még forróbbnak érezte, mint az előbb. Egy pisszenés sem hallatszott, csak a kenyér héja ropogott a szorítása alatt. Néhány szem rá szegeződött, de Louis-Claude szigorú tekintete lehűtötte a bámészkodó novíciusokat.

Claire már a hatodik kenyeret vágta, amikor kiesett a kés a kezéből. Egy szerzetes felugrott, és a lány felé nyújtotta a leesett kést, a pengéjénél fogva. A prior mormogott valamit az orra alatt. Claire nem mert ránézni a férfira, izmos, fehér kézfejét bámulta. A kéz olyan emberről árulkodott, aki élete folyamán sokat használta az erejét.

– Köszönöm – suttogta, mire a másik megérintette a vállát.

– Szívesen.

Claire a férfira pillantott. Rögtön észrevette apró, barna pöttyökkel tarkított, zöldes szemét és vékony, szinte nőies orrát. Tekintete a lelke mélyéig hatolt, odaszegezte a padlóhoz. Louis-Claude észrevette a kis közjátékot.

– Dion testvér, engedd a nővért a dolgára!

A férfi fejet hajtott, és szó nélkül a társai közé sétált.

– Claire nővér, távozhat! Köszönöm a szolgálatát – mondta száraz hangon Louis-Claude. – Ne felejtsen el megjelenni egy elbeszélgetésre délután a könyvtárszobában.

Claire meghökkent. Thérèse ilyen gyorsan beárulta, vagy másról lenne szó?

– Természetesen, atyám. Ott leszek. Kora délután?

– Igen, a délutáni áhítat kezdetekor. Ma nem vesz részt az alkalmon.

Claire-t kezdte elborítani az aggodalom, de a prior tekintetéből semmit nem tudott kiolvasni. Louis-Claude két fő erőssége a diplomáciai érzéke és a kiismerhetetlen arca volt.

Miután a lány elhagyta a refektóriumot, egyenesen a gyógyfüves kertek felé vette az irányt. Lekuporodott egy ágyás mellé, ahol a legmagasabbra nőtt a citromfű. Hallgatta a méhek zümmögését. A csend közeli barátja volt: felszabadította a lelkét, és teret engedett édes ábrándjainak. Néhány perc múlva már Louis-Claude mondanivalója sem aggasztotta, és hidegen hagyta, mit fecsegett össze róla Thérèse nővér. A felhőtlen eget bámulta, és egy zsoltárt dúdolt. Fel-felötlött benne az étkezőben látott férfi arca. És a szeme! Mint egy világoszöld smaragd, barna zárványokkal! Furcsának találta, hogy még látásból sem ismeri a férfit, holott a citromfűültetvényeken közösen dolgoztak a női és a férfi szerzetesek. A férfi feltűnően lógatta a bal karját, mintha megsérült volna. Talán ő is azért lett szerzetes, mert fogyatékossága miatt kivetette magából a társadalom.

Amíg ezen töprengett, lépteket hallott. Az ágyás másik végén Louis-Claude tűnt fel. Claire összekuporodott, és mozdulatlanná vált, mint egy kaméleon, csak a szemét mozgatta. Reménykedett, hogy a magasra nőtt citromfüvek elrejtik. A prior három ágyással odébb haladt. A növények takarásából Claire megleshette az elöljárót, mintha valamiféle kihalóban lévő, rejtőzködő állatfajt tanulmányozna. Louis-Claude nem is járt, hanem szinte lebegett, mint egy fekete viharfelhő. Pipiskedő járása, széles mellkasa és ballonszerűen megkerekedett pocakja ezt tovább fokozta. Hangtalanul közlekedett a kolostor területén és a kertben, gyakran előfordult, hogy halálra rémítette a gyanútlan szerzeteseket. Legtöbbször persze az rettent meg, akinek valami turpisság száradt a lelkén. A kolostor nyughatatlanul kóborló lelke volt, mindannyiuk közös lelkiismerete, aki éppen a megfelelő időben tűnt fel, hogy megakadályozza a bűnbeesést vagy a bűn eltitkolását. Claire tudta, ha Louis-Claude őt keresi, tovább fog haladni a női rész felé. Útközben belebotolhatna Thérèse-be egy kis teológiai vitára – gondolta –, talán egy óra is beletelne, mire szabadul.

Leszakított egy friss hajtást, szétmorzsolta. Élvezte a feltörő citromillatot{6}, és hunyorogva belenézett a napkorongba.

– Claire nővér, hát itt bujkál? – vetődött rá egy árnyék, szinte a semmiből. – Bocsánat, ha megzavartam. Csak nem Isten igéjén elmélkedik?

Louis-Claude vaskos toronyként magasodott fölötte, sziluettjét bearanyozta a nap.

– Nem bujkálok, illetve… én igazán nem akartam… – kezdett volna bele a válaszba a lány, miközben felegyenesedett.

– Ne is mondjon semmit. Nem volt helyes, hogy a testvérek előtt kenyérszelésre kényszerítettem. Lehetséges, hogy éppen az én tapintatlanságom miatt vonult el ide, a kert magányába? – A férfi arcára kegyes mosoly ült ki, majd a választ meg sem várva így folytatta: – Nézze el nekem, hisz ezek csak egy zord vénember botlásai. Inkább üljünk le az egyik padra, ne bujdossunk a növénytengerben – nevette el magát végül. Ritkán nevetett, de ez mindig furcsának hatott. Nem lehetett eldönteni, mi követi majd: fejmosás vagy dicséret.

– Bizonyára beszélt Thérèse nővérrel… – szólalt meg hirtelen Claire.

A prior nem válaszolt. A körtefa árnyékában nyújtózkodó pad felé vette az irányt. Miután leültek, Louis-Claude elmerengett a távolban, mintha keresett volna valamit. Szeme végül egy szerzetesen állapodott meg, aki éppen az ágyásokat kapálgatta.

– Látja azt a testvért, Claire nővér? Augustine-nek hívják. Régóta velünk van. Nem olvas jól, és írni egyáltalán nem tud. Nem jutnak eszébe a betűk, senki nem érti, miért. Kitartást igényel a tanítása. Egy dolgot viszont mindenkinél jobban tud. Ha rábízok egy ágyást, akkor azt addig kapálja, tisztogatja, míg egyetlen felesleges fűszál sem marad rajta. Senki másnak nincs annyi türelme a növényekhez, mint neki, és ez a tulajdonsága az egyik legértékesebb testvérré teszi. Amióta ő gondozza a citromfüveket, azok másfélszer annyi hajtást hoznak. Tudja, miért?

– Ha ennyit kapálgatja, az csak meglátszik.

Louis-Claude megrázta a fejét.

– Ugyanilyen gonddal művelte Pál testvér is ezt az ágyást. Sajnos már tíz éve meghalt, de a citromfüvek mégis jobban virulnak, mint valaha. Nos, mit gondol? Szabad a gazda?

– Igen.

– A szeretet miatt, úgy hiszem. Augustine testvér szereti ezeket a növényeket. Simogatja őket, és úgy beszél hozzájuk, mintha a gyermekei lennének. Ettől jobban nőnek. Thérèse nővér is effajta gyomláló, kapálgató testvérünk, de ő a lelkek ágyásait gondozza. Ne nehezteljen rá! – Louis-Claude mélyen a lány szemébe nézett. – Jól tudom, hogy néha érzéketlen és kemény, de higgye el, az ő szívében is sok a szeretet. Ha mérges, rosszabb, mint egy dúvad. Ilyenkor jobb nem az útjában lenni. És hallottam, Claire nővér, milyen nemes szolgálatot végez éjszakánként, és hogyan esedezik a Mindenható előtt a francia népért.

– Valóban? – kérdezte a lány éles hangon. – Ezt is elmondta?

– Igen, de ezt, mint előnyét hangsúlyozta. Abban mégis igazat kell adnom neki, hogy ha az éjszakáit valaki imádsággal tölti, másnap nem tud teljes frissességgel beállni a szolgálatba.

– És ha mégsem jönne álom a szememre, mit tegyek, atyám?

A prior megvakarta az állát.

– Tudok adni olyan munkát, amihez teljes csönd és nyugalom szükségeltetik. Akkor napközben lepihenhet. Minden joga meg lesz rá.

– De mi a csudát lehet itt dolgozni… éjszaka? – Claire-t szokatlan, jeges érzés lepte meg, mire Louis-Claude elmosolyodott:

– Nem kell mindjárt valami borzalomra gondolni.

– Lenne itt olyan testvér, aki éjjel dolgozik, nappal pedig pihenget? – kérdezte a lány, és összefonta a mellkasa előtt a karját. – Számomra ez hihetetlen. – Elfordította a fejét, hogy elkerülje a prior mindenen áthatoló tekintetét.

Egy pillanatra elakadt a lélegzete. A kerengő végéből egy szerzetes igyekezett a szkriptórium felé. Éppen csak rájuk pillantott, de zöldesbarna szeme átragyogta a köztük lévő teret.

– Itt van például a kódexmásolás… Kolostorunk évszázados hagyományait őrzi, és egyedülálló a könyvnyomtatás korában. A nemesi családok kisebb vagyonokat fizetnek nekünk a kézzel készült példányainkért – folytatta bizalmaskodó hangon a prior, miközben a szerzetes tovatűnő alakját bámulta. – Felelősségteljes munka. Leginkább nappal végezhető, bár a másolónk most éjszaka dolgozik. Teljes csend kell hozzá, mert elég egy rossz mozdulat, és…

A mondatot nem fejezhette be, mert a kolostorudvar kapuja kivágódott, és beesett rajta egy fiatal szerzetes. Dőlt a fejéből a vér, a csuháját kettéhasították a mellkasán. Egy idősebb asszony nyomult be utána a résnyire nyitott kapun, hófehér fejkendőjére vér fröccsent. Az asszonyra sápadt borzalom ülepedett, mint a csatában sok vért vesztett katona arcára. A halál közelségének finom hamuja rakódott egész lényére. Kényszeresen sikoltozott, fájdalmas volt hallgatni. A kaput őrző szerzetesek azonnal felültették a társukat, addig az utcáról beszökött néhány járókelő is. Kavarodás támadt, a novíciusok nem győzték kitessékelni a bámészkodókat.

– Várjon meg itt, Claire nővér, folytatjuk – mondta Louis-Claude egyre erősödő hangon, és a kapu felé sietett. – Kifelé az udvarból! Ez megszentelt és zárt kolostor. Mit képzelnek? – bődült el, de az emberek meg sem mozdultak. Amikor elérte a csoportosulást, lihegését legyőzve kizavarta az embereket, és bereteszeltette a kaput. Rögtön faggatni kezdte az egyik szerzetest:

– Mi történt? Miért jöttek be ezek az idegenek?

– Megtámadták az utcán ezt a szegény fiút. Egyszer csak nekiesett egy csapat férfi, kis híján megölték. Mi védtük meg – kiabálta be a kapu résén át az egyik szalmasárga hajú fiú a járókelők közül. – Legalább megköszönhetné.

– Védted te meg a fenéket – válaszolt neki egy hang a csoportosulásból.

– Köszönjük, mindnyájunk nevében – felelte megcsendesülve a prior –, most pedig menjenek, nehogy hasonlóképp járjanak, mert segítettek egy szerzetesnek… Vizet, gyorsan! – kiáltotta Claire irányába, aki a padról bámulta. Louis-Claude széttárta a karjait. – Ébresztő, nővér, hozzon kötszert!

A földön fekvő szerzetes mellé térdelt. A sápadt asszony sűrűn törölgette kötényével a vért a fiú arcáról.

– Azok az agyalágyult szélsőségesek művelték ezt, de én mondom, Isten megbünteti őket.

– Kicsoda maga? – kérdezte Louis-Claude. – Ismerősnek tűnik.

– Az anyja vagyok – felelte a nő, és elsírta magát.

{1} A hagyományok szerint La Fayette márki alkotta meg az eredeti forradalmi lobogót, aki Párizs városának kék-piros címeréhez hozzátoldotta a királyi ház fehér színét, és ebből a trikolórból egy kokárdát alkotott.

{2} Szeptember 2-án Párizs népe értesült arról, hogy Brunswick herceg porosz hadserege betört Franciaországba (augusztus 19.), és elfoglalta Verdun legfontosabb erődítményét. Attól tartottak, hogy ha a porosz hadsereg megtámadja Párizst, akkor a városi börtönök foglyai kiszabadulnak, és az ellenséghez csatlakoznak. Körülbelül 1200-1400 börtönlakót végzetek ki 1792. szeptember 6-án.

{3} Nadrágtalanok. Így nevezték a nagy francia forradalom idejében a proletárokat és az alacsony származású, durva modorú forradalmárokat, akik nem viseltek az úri osztályoknál szokásos rövidnadrágot (culotte), hanem pantallót, azaz hosszúnadrágot.

{4} A habitus a férfi és női szerzetesek öltözete, ennek része a skapuláre, a szerzetesi ruha felett viselt, a vállakat borító, földig érő munkakötény.

{5} A katolikus egyház nyelvén a papi zsolozsma egyik reggel vagy az előtte levő nap estefelé elmondandó első részét jelenti.

{6} A citromfű feldolgozásának nagy hagyományai voltak a Saint-Joseph-des-Carmes kolostorban, mert a szerzetesek frissítő italt állítottak elő a segítségével, már több száz éve.