Debbie Macomber

SÉTA A PARTON

Debbie Macomber

SÉTA
A PARTON

A mű eredeti címe

A Walk Along the Beach

Copyright © 2020 by Debbie Macomber

This translation is published by arrangement
with Ballantine Books,

an imprint of Random House, a division of
Penguin Random House LLC.

All rights reserved.

Hungarian translation © Bánki Vera

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

BÁNKI VERA

ISBN 978 963 452 761 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

KEDVES BARÁTAIM!

Ha elolvassák e könyv ajánlását, talán nem lesz ismerős a név. Roberta Stalberg barátnőm, aki Christine Skye álnéven írt, 2018 májusában rákban meghalt. A legjobb barátom volt, és minden egyes nap érzem a hiányát. Meggyűlöltem a rák szót, a betegség sok szerettünktől megfosztott bennünket.

Roberta halála után úgy döntöttem, egy időre felfüggesztem az írást, és ezt közöltem is a kiadómmal. A barátnőm elvesztésének fájdalma maga alá gyűrt. Ahogy azonban múltak a hetek, felmerült bennem, hogy úgy emlékezhetek rá a legjobban, ha nem függesztem fel az írást, hanem épp az ellenkezőjét teszem. Elhatároztam, hogy az emlékére megírom ezt a könyvet.

Hatalmas köszönet illeti Michael Hansont, aki szívesen ismertetett meg engem szabadúszó fotográfusként szerzett tapasztalataival és kalandjaival. Adósa vagyok Ron és Katie Robertsonnak, akik megosztották velem Karina lányuk történetét a rák ellen folytatott harcáról. Katie a lánya halála után megírta Anchored (Lehorgonyozva) című könyvét, amely mélyen megérintette a szívemet.

Remélem, élvezni fogják ezt a történetet, amely a Tengerparti menedékből ismert kisvárosban, Oceanside-ban játszódik, és megjelennek benne az előző könyv már ismert alakjai is. Ez pontosan az a hely, ahová Robertával is elmentünk volna, történeteket kitalálni és betegre nevetni magunkat. Mindnyájuk érdekében remélem, hogy életük során találnak majd olyan csodálatos barátot, mint amilyen Roberta volt nekem.

A legmelegebb üdvözlettel,

2020 nyara

Ui.: A weboldalamon mindig elérhető vagyok, Debbiemacomber.com, vagy írjanak nekem erre a címre: P.O. Box 1458, Port Orchard, WA. 98366

Szeretett barátnőm, Roberta Stalberg emlékére

ELSŐ FEJEZET
WILLA

– Nagyon cuki – suttogta a fülembe Harper húgom, amikor leültem mellé a Bean There egyik asztalához. Ez az én kis kávézóm volt Oceanside-ban, Washington állam tengerpartján. Pontosan tudtam, kiről beszél, és igyekeztem nem odanézni. Tényleg nem volna szabad figyelmet szentelni a férfinak. Nem volna szabad ránéznem.

Odanéztem.

– Kiről van szó? – kérdeztem, és ahogy tudtam,  igyekeztem leplezni az érdeklődésemet. Észrevettem a magas, karcsú, homokszín hajú férfit, aki rendszeresen beugrott a kávézóba. A testvérem igazat mondott, valóban hercig férfi volt. Nem olyan szép, mint egy címlapmodell. A vonzereje finom volt, és visszafogott. A haja kócosan hullott a homlokába, kék szeméből melegség sugárzott. Bizonyos napokon a szeme színe sötétebbnek tűnt, mint máskor, attól függően, hogy mit viselt. Az állán kis mélyedés volt, és a jobb orcáján egy gödröcske. Tudtam, hogy Sean a keresztneve, hiszen én írtam a nevét a papírpoharára. Az első rendelés alkalmával kiigazított, amikor S-h-a-w-n-nak írtam a nevét, és elmagyarázta, hogy e-vel írandó.

– Willa, ne légy ilyen bátortalan! Nagyon jól tudod, kire gondolok. Ismerd el, hogy az a férfi lenyűgöző.

– Ha te mondod… – játszottam el vállvonogatva a közömböst.

– Gyakran ugrik be ide? – hajolt előre Harper, hogy jobban lásson.

A húgom botrányosan flörtölt. Mindig is ilyen volt, bár a kapcsolatai csak pár hétig tartottak. Ő volt a családban a kitárulkozó, míg én a félénk, a visszahúzódó. Harper jógát és fitneszt oktatott Oceanside fitneszközpontjában, amely kétsaroknyira volt az üzletemtől. Ő volt ott – joggal – a legnépszerűbb oktató. Harperrel minden vidám volt, még az edzés is, és ez sok mindent elárult.

– Vajon hogy hívják? – töprengett Harper, aki nem volt képes ejteni a témát.

Általában azt tanácsoltam neki, hogy mutatkozzon be, és ezt meg is tette. Saját önző okaim miatt én nem tettem így. Tudtam, hogy ők ketten perceken belül barátságosan fognak csevegni. Harper ilyen volt. Szőke volt, gyönyörű szép, remek fizikumú. Olyan barát volt, akire minden ember vágyott. Általában nem volt szüksége többre, mint néhány pillantást vetni lenyűgöző kék szemével egy férfira, hogy az a bűvkörébe kerüljön.

– Sean – feleltem, és azonnal bűntudatom támadt. Hiszen nem tartottam rá igényt, és a férfi sem érdeklődött irántam. Csak pár rövid mondatot váltottunk. Meleg mosolya letaglózó volt. Habozásomnak más oka is volt, mint a saját érdekem. Tudtam, ha Harper rászáll, a kapcsolat nem lesz tartós. Soha senki nem volt boldog vele, és nem szerettem volna, ha fájdalmat okoz ennek a férfinak. Olyan érzékeny típusnak látszott. Ó, egek, mi mindent feltételezek róla! Kezdek nevetségessé válni.

– Sean – ismételte meg lassan Harper. – Mint Sean Connery?

– Bemutatkozhatsz – javasoltam, visszafogva az ellenérzésemet. Önző voltam, és ítélkező.

Harper bájos arcán széles mosoly terült el, és megrázta a fejét.

– Erről szó sem lehet.

– Miért nem?

– Willa, ő a tiéd – mondta, majd pajkosan rám is kacsintott.

Tiltakozni akartam. A szavak már a nyelvemen voltak, a fejemben kavarogtak, mielőtt elismertem vagy tagadtam volna az érintettségemet.

– Bocsánat! – szólította meg Sean Alice-t, a középiskolás lányt, akit nemrég vettem fel. – Azt hiszem, ez egy macchiato, és nem egy americano.

Alice idegesen pillantott felém. Újoncként aggódott, hogy túl sokat hibázik.

– Azt hittem… úgy hallottam, hogy egy macchiatót kért.

– Indulás! – sürgetett Harper, és megbökött a könyökével. – Nem hagyhatod, hogy az egyik vendéged elégedetlen maradjon.

Hátratoltam a székemet, és kimentem az üzlethelyiség első részébe.

– Minden rendben van, Alice – mondtam a tizenévesnek. Nem lett volna szabad magára hagynom őt a pultban, hiszen ez még csak a harmadik munkanapja volt.

Sean felé néztem, de kerültem a szemkontaktust, mert attól féltem, hogy talán meghallotta a testvéremmel folytatott beszélgetést.

– Elnézést kérek a tévedésért. A szokásos americanódat kéred, és hagyjak helyet a tejszínnek is?

– Légy szíves!

– Ma reggel fahéjas csigát sütöttem. Megkóstolod? A ház ajándéka. – Sok energiát fektettem abba, hogy elégedettek legyenek a vendégeim.

A férfi az üveges pultra nézett, pár percig gondolkodott, mérlegelte az ajánlatot, aztán sajnálkozva megrázta a fejét.

– Ma nem. Talán majd máskor.

– Rendben – mondtam, és hozzáfogtam az ital elkészítéséhez. Amint végeztem vele, átadtam a poharat a férfinak.

Sean tejszínt töltött hozzá, a fedelet ráillesztette a pohárra, és a kijárat felé indult. Harper azonban az útját állta.

– Szia! – mondta, és a mosolya a Karácsonyi ének szőrösszívű Ebenezer Scrooge-dzsát is elbűvölte volna. – Volna időd csatlakozni a nővéremhez és hozzám?

Három lépéssel Sean mögött álltam, és kétségbeesetten integettem Harpernek, némán kérve, hogy álljon le. Tudtam, miben mesterkedik, és nem akartam részt venni a párkeresős játékában.

– Biztos vagyok benne, hogy Seannak jobb dolga is van ennél – szólaltam meg gyorsan. – Nekem meg vissza kell állnom a pult mögé.

Sean habozott, aztán a válla felett rám nézett.

– Ha nem bánjátok, boldogan csatlakoznék hozzátok.

– Willa nem bánja. És senki sem várakozik most – mondta a húgom, és intett, hogy Sean foglaljon helyet.

Én is haboztam, és szemrehányóan pillantottam a húgomra, aki tudomást sem vett rólam.

– Ülj le, Willa! – noszogatott Harper.

Sean állva maradt, mint aki nem tudja, mitévő legyen. Olyan volt, mint a reflektor fényébe került vad. Utáltam, hogy Harper ilyen helyzetbe hozta a férfit.

Sean óvatosan rám nézett, majd előhúzott egy széket, és leült az asztalunkhoz.

Harper felém fordult, a pillantása szerint most én következtem volna.

A húgocskámnak tudnia kellett volna, hogy nincsenek ötleteim. Tizenhárom éves voltam, amikor az édesanyánk agyi aneurizmában meghalt. Így aztán tökéletesen kimaradtak az életemből a gondtalan kamaszévek. Amennyire csak tudtam, felvállaltam az otthoni feladatokat, főztem és takarítottam a bátyám, Lucas, a húgom, Harper és apánk számára. Amikor Lucas leérettségizett, jelentkezett a hadseregbe. Az anyánk elvesztése utáni években édesapánk lassan szétesett, ő a bánatát a whiskybe fojtotta. Amikor Harpernél rákot állapítottak meg, felkereste a Névtelen Alkoholistákat, és mostanában többnyire józan volt, bár néha visszaesett. Egy lakókocsiparkban élt, és osztó volt egy törzsi kaszinóban, a városon kívül.

Miután Sean csatlakozott hozzánk, csend borult a társaságra. Harper rám bámult, várta, hogy vegyem át a beszélgetés irányítását.

Nem voltam rá képes. Kiszáradt a szám, lepillantottam a hűlőfélben levő kávémra, mintha abban rejtőzne a válasz, ami megoldja a világbékét. Ritkán éreztem magam ennél kényelmetlenebbül. Harper rutinjának a része volt, hogy emberekkel foglalkozik. Neki mindenki másnál jobban kellett volna tudnia, milyen kellemetlen számomra ez a helyzet. El sem tudtam képzelni, mi jót látott ebben. Máris éreztem, hogy a forróság elönti az arcomat.

– Nos, Sean – kezdett bele Harper a társalgásba –, te új vagy a városban?

A férfi mindkét kezébe fogta a kávéját, és maga elé tartotta. Láthatóan őt is rendkívül érdekelte a pohara tartalma.

– Már csaknem egy éve élek Oceanside-ban.

– Olyan régen? – kérdeztem meglepetten. Néhány hónappal ezelőtt jelent meg a kávézóban, utána egy darabig nem láttam, csak az utóbbi időben tért vissza. Az elmúlt héten – nem mintha számoltam volna – minden reggel bejött. Mindig americanót kért, és néha péksüteményt is vett hozzá. Általában a reggeli csúcs után érkezett, tíz óra körül.

– A várostól másfél kilométerre vettem egy házat.

– Az Andrews-házat – mondta a jól informált Harper.

Andrewsék jó emberek voltak, és gyönyörű volt a házuk. A legkisebb lányukkal, Lennivel jártam iskolába, de nem voltunk közeli barátok. Nekem a családommal kellett törődnöm, nem tudtam részt venni az iskolai tevékenységekben. Lenni osztályelnök és pomponlány is volt. Nem mozogtunk azonos körökben.

– Vicces, hogy korábban nem láttalak, és most itt vagy – folytatta lelkesen Harper, mintha ez a találkozás előre elrendelt lett volna. Bátorítóan pillantott felém, remélve, hogy majd én kérdezgetem tovább a férfit, és minden lehetségest kifacsarok belőle.

Sean tekintete újra felém fordult.

– Sokat utazom a munkám miatt.

– És mit szól hozzá a feleséged?

Az asztal alatt belerúgtam a testvérem lábába, mert olyan átlátszó módon tudakozódott a férfi családi állapota felől.

– Sajnálatos módon nem vagyok házas.

– Igazán? Willa sincs férjnél.

Csaknem felnyögtem zavaromban.

– Sean – vettem át a társalgás irányítását. – Elnézést kérek a húgom miatt.…

Sokat tudó mosollyal leállított.

– Minden rendben van, Willa.

– Azt mondtad, hogy sokat utazol – folytatta Harper, aki nem vette figyelembe a kifogásomat. – Mivel is foglalkozol?

– Fényképész vagyok.

– Tényleg? – Ez megragadta Harper figyelmét.

– Nekem mindig tetszett a Willa név – váltott hirtelen témát a férfi, mielőtt Harpernek esélye lett volna a karrierjéről faggatni. Ha a húgom számára nem is, számomra egyértelmű volt, hogy Sean nem szeret a munkájáról beszélni. – Anyámnak volt egy Willa nevű nagynénje – folytatta.  – Manapság igen ritka.

– Willát Willa Cather után nevezték el, aki édesanyánk egyik kedvenc írója volt – válaszolt újra Harper.

– És te netán Harper Lee után kaptad a nevedet? – kérdezte Sean, és egy percre a húgom szemébe nézett.

Harper vigyorgott.

– A bátyánk pedig Lucas, ő senkiről sem kapta a nevét. Ha jól értettem, a szüleink egyezséget kötöttek az esküvőjük előtt. Apa választhatott nevet a fiúknak, és anya a lányoknak.

– Mióta a tiéd a Bean There? – kérdezte Sean, és rám nézett.

– Már csaknem hat éve. – Örököltem némi pénzt a nagyszüleinktől, amit eredetileg a főiskolára szántunk. Én Aberdeenben jártam főiskolára, naponta közel negyven kilométert vezettem oda és vissza. Látogattam az összes létező üzleti órát. A maradék pénzből megvásároltam a szükséges felszerelést, és megnyitottam ezt a boltot. Jól ment az üzlet az első pár évben, és a Bean There-nek kialakult a hűségesen nálunk reggeliző törzsközönsége. Nagyon komolyan foglalkoztam a kávézómmal, csaknem mindent magam készítettem. Ez azt jelentette, hogy gyakran keltem hajnalban, nem mintha ez zavart volna. Szerettem azt, amit csináltam, és a bevétel elegendő volt ahhoz, hogy Harperrel kibéreljünk egy lakást, és ne kelljen aggódnunk a lakbér miatt.

Belépett Seth Keaton, és a tekintetével engem keresett, mielőtt a pulthoz lépett volna. Alice hátul volt, a reggel előkészített tésztából sütiket szaggatott. Örömmel ragadtam meg az alkalmat, hogy kiszabaduljak ebből a kellemetlen helyzetből.

– Ha megbocsátasz… – mondtam, és felállás közben megragadtam a kávésbögrémet.

– Vissza a taposómalomba – ugratott Harper. – Persze csak viccelek.

Sean vigyorgott.

– Nekem is indulnom kell dolgozni. Köszönöm a beszélgetést – mondta, és rám nézett.

– Ó, nincs mit!

Megkönnyebbülten elindultam a pult és Keaton felé. Seth volt a keresztneve, de így senki sem hívta. Félelmetes méretei voltak, a magassága meghaladta a két métert, a válla masszív. Szobafestőként dolgozott, de sokkal tehetségesebb volt annál, mint amit a legtöbben gondoltak róla. Meglepetéssel fedeztem fel, hogy ő alkotta a városban látható faliképeket. A helyi orvos, Annie Keaton volt a felesége, aki Oceanside klinikáját vezette.

– Mit parancsolsz? – kérdeztem.

– Kérnék fél liter jó forró vaníliás lattét.

– Annie doktornőnek lesz?

Keaton bólintott.

– Ma nem volt ideje reggelizni, és képzelem, mennyire leeshetett a vércukra.

– Rögtön készítem. – Nyugtáztam a rendelést. Keaton nem volt valami nagy tejivó. A dupla presszókávét kedvelte, és a péksüteményeket, különösen a dán aprósüteményt és a fahéjas csigát.

A forgalmam ebédig visszaesett. A házi kenyérből készült szendvicseim is népszerűek voltak. Csak kevés asztal állt az üzletben, a bevétel java elvitelből származott. Nemrég bővítettem az ebédkínálatot, és a forgalom nőtt.

A délután közepén ismét elcsendesedett az üzlet. Kis szünetet tartottam, és lementem sétálni a tengerpartra. Igyekeztem így tenni, ahányszor csak az időm engedte. A szoros munkabeosztás mellett szükségem volt a friss levegőre és arra, hogy összpontosítsak. A tengeri sirályok vijjogtak, a fejem felett gyülekeztek, sodorta őket a szél. Még csak június közepe volt, de a nap melegen sütött, feloldotta a vállizmaimban lévő feszültséget, eloszlatta az aggodalmaimat.

Az óceán mindig megvigasztalt. A fejemben visszhangoztak a partnak csapódó hullámok hangjai, és ez békés elégedettséggel töltött el. Egyszer azt hallottam, hogy az óceán közelében lenni, a hullámok és a kavargó vizek között olyan, mintha az anyaméhben lennénk. Nem vagyok biztos benne, hogy ez tudományos megállapítás volt-e, vagy sem, de valahogy volt értelme. Az árapály ritmusa, kiszámíthatósága megnyugvást és egyfajta biztonságérzetet nyújt.

Mindezt meglehetősen hiányoltam, különösen amikor Harper nagybeteg volt. A húgomat megviselte a többhavi harc a rák ellen. Mindnyájunkat megviselte. Mindennap hálát adtam Istennek a gyógyulásáért. Fenyegető viharfelhőként ott függött azonban a fejünk felett a lehetőség, hogy a leukémia kiújul.

Lehunytam a szemem, hagytam, hogy a szél simogassa az arcom. Bár Harper már három éve tünetmentes volt, én mégis aggódtam. Erről nem tehettem. A testvérem volt a mindenem, és elviselhetetlen volt a gondolat, hogy elveszíthetem. Az utóbbi időben ott bujkált bennem az érzés, hogy a dolgok nem úgy állnak vele, ahogyan kellene.

MÁSODIK FEJEZET
WILLA

Akkor sem hagyott el a Harperrel kapcsolatos rossz érzés, amikor hazatértem a lakásunkba. Küldtem egy SMS-t a bátyámnak, kértem, hogy hívjon fel, amikor neki alkalmas. Készítettem magamnak egy csésze teát, és vártam.

Szerencsére csaknem azonnal hívott.

– Szia! – köszönt Lucas. – Megkaptam az üzeneted. Mi a baj?

Most, hogy a testvérem jelentkezett, nem is tudtam, hogyan fogjak bele. Elhatároztam, hogy a dolgok közepébe vágok, ezért aztán kitört belőlem:

– Aggódom Harper miatt.

– És mikor nem aggódtál Harper miatt? – mordult fel a bátyám.

Tudtam, hogy így fog reagálni. Lucas lett családunk bástyája, amikor apánk összeomlott. Erről a témáról apánkkal kellett volna beszélnem, de ez kiborította volna. Édesapánk képtelen volt bármilyen negatív hírt úgy fogadni, hogy ne nyúljon azonnal az üveg után. A józansága finoman szólva is labilis volt, és nem akartam ürügyet szolgáltatni neki az ivásra.

– Tudod, hogy Harper azt tervezi, hogy ezen a nyáron megmássza a Mount Rainiert?

Lucas nyugodtan fogadta a hírt.

– Pompás! Ha valaki képes feljutni a csúcsra, az Harper.

Igaza volt persze – de nem ez volt a téma.

– Egyetértek veled, de két hete bungee jumpingolt.

– És mi a kifogásod ellene?

– Nem is tudom – vallottam be. – Talán csak annyi, hogy ez a kalandvágy az utóbbi hetekben tört a felszínre. A semmiből, érted? – Valószínűleg Lucasnak igaza volt, és én fújtam fel a dolgot. Mégis aggasztott a helyzet. Persze abban is igaza volt, hogy túlságosan aggódtam Harper miatt: ezen azonban nem voltam képes változtatni.

– Figyelj, Willa, megértelek. Amikor valaki olyan közel kerül a halálhoz, mint ő, égető késztetést érez magában arra, hogy a lehető legtöbbet hozza ki a második esélyéből. Az ő szempontjából ezek ajándék évek, és igyekszik a legjobban élvezni az életet. Ezt nem vetném a szemére, valószínűleg én is így viselkednék.

– Sült rovarokat evett – mondtam megborzongva.

– Harper? Még a zöldbabot sem eszi meg.

A kistestvérünk miatt érzett aggodalmam ellenére felnevettem.

– Tudom, én sem hittem el azonnal. Az egyik barátjával elment Seattle-ben az indonéz étterembe. Sült rovar is szerepelt az étlapon, és azt rendelte.

– És, ugye, túlélte.

Lucasnak igaza volt.

– Értem, hogy mit akarsz mondani, és egyetértek veled, de hegymászás és bungee jumping? Mi tudjuk, mennyire irtózik a magasságtól, és mégis rávette erre magát. Leesa elmondta nekem, hogy mennyire félt Harper az ugrás előtt. A húgom szembeszállt a legnagyobb félelmeivel, csak azt nem értem, hogy éppen most mi készteti erre. Talán tud valamit, amit én nem? Ez a lehetőség nagyon bántott. – Amikor ezt megemlítettem Lucasnak, a vonal néma maradt.

– Kérdezősködtél nála?

– Hát persze. Le akartam beszélni őt a Mount Rainier megmászásáról, de hallani sem akart róla. Olyan, mintha a halállal kacérkodna. Van valami vele, de ő azt állítja, hogy csak képzelődöm. Azt is mondta, ha vágyna a halálra, nem harcolt volna olyan keményen, hogy legyőzze a leukémiát.

– Ebben igaza van.

– Tudom, Lucas, de az a megérzésem, hogy valami nincs rendben. Ő például nem tud tartós párkapcsolatot kialakítani, legfeljebb csak pár hétig van együtt valakivel. Ez a lány annyi összetört szívet hagyott maga után, hogy a lánc elér Kanadáig és vissza.

Lucas ismét szünetet tartott, mint aki feldolgozza a hallottakat.

– Talán beszélnem kellene vele. Hol van most?

– Edz a hegymászásra. Egy csapat amatőr hegymászó indul, és szigorú edzéstervük van. Harper részt vesz az összes erő- és teljesítménynövelő edzésen, és persze megtartja az óráit is. Nem csoda, ha olyan az alakja, mint egy modellnek.

– Oké, értem. Igyekezni fogok, hogy meglátogassalak benneteket a hét végén. Egy jó ideje nem láttam apát sem. És te?

– Apa a múlt vasánap nálam vacsorázott.

– És hogy van?

– Körülbelül ahogyan mindig. – Nem tudtam, mennyit mondjak el a bátyámnak. Nem volt könnyű eligazodni az apánkon. Nagyon jól titkolta, hogy iszik. Sokáig magam sem jöttem rá, hogy mennyire rabja az alkoholnak.

– Velem jön Chantelle is.

Felvidultam. Szerettem Chantelle-t. Nagyon megfelelt a testvéremnek, aki dokkmunkás volt Seattle-ben. Chantelle és Lucas két éve jártak együtt. Nem tudom, Lucas miért nem kérte még meg a kezét. Egyszer megkérdeztem, és akkor azt felelte, hogy ez az ő dolga, és ne üssem bele az orrom.

– Szeretnéd, ha én készíteném el a vacsorát?

– Nem, az túl sok munka.

Nagyra értékeltem a figyelmességét. Tudta, hogy nálam fél négykor csörög a vekker, és mindennap négykor már ott vagyok a Bean There-ben. Csak az utolsó három hónapban engedhettem meg magamnak, hogy felvegyek egy másik péket. Shirley átvette a reggeli feladatok egy részét, és hálás voltam az így nyert mozgástérért. Ötkor nyitok, és folyamatosan érkeznek a vendégek, attól a perctől kezdve, hogy kinyitottam az ajtót.

– Benézek apához, hogy őt is lássam.

– Örülni fog neked. – Egyikünk sem kételkedett sosem apánk szeretetében. Anyánk halála óta elveszett ember volt. Anyánk volt élete szerelme. Anya rémesen hiányzott mindnyájunknak. Ő volt a világon a legjobb édesanyja.

– Úgy örülök, Lucas, hogy ezekről beszélgetünk!

– Köszönöm, hogy megkerestél. Ne gondold, hogy zavarsz, vagy hogy én nem tudom kezelni a dolgot.

– Úgy lesz. Te vagy az én kősziklám.

Lucashoz fordultam, amikor Harper egészsége megingott. Akkoriban a hadseregben szolgált ejtőernyősként. Azt tervezte, hogy a katonai pályán marad. Amikor megtudtuk, hogy Harpernek fehérvérűsége van, minden megváltozott. Az egész olyan ártatlanul kezdődött, csúnya kiütésekkel.

Kiütések.

Ki is gyanakodott volna arra, hogy ezek a kiütések valami sokkal, de sokkal rosszabb dolog előhírnökei voltak? Akkoriban dr. Bainbridge volt a helyi orvos. Arra gondoltunk, Harpernek valamilyen ételallergiája van. Én allergiás voltam az eperre, gondoltam, talán Harper is, bár nála csak a középiskola vége felé mutatkozott meg. A kiütések azonban nem múltak, a húgom ingerült volt, és nem érezte jól magát. Amikor ismét felkerestük Bainbridge doktort, ő mononukleózisra gyanakodott. Ugrattuk is, hogy vajon kivel csókolózott. Harper azonban nyomorúságosan érezte magát, és nem vette jó néven a tréfát. Akkor Bainbridge doktor teljes vérképet rendelt el, és utána minden megváltozott.

Még most, csaknem három évvel később is pontosan emlékszem arra a bizonyos telefonhívásra. Harper nem sokkal korábban fejezte be a középiskolát. Úgy tervezte, hogy a nyarat a helyi egyházi táborban tölti. Heath McDonald, a lelkészünk az előző évben ragyogó ajánlólevelet írt neki, és Harper kiválóan tudott bánni a tíz–tizennégy éves gyerekekkel. Nagyon szerették őt. A táborban izgatottan várták a visszatérését, és ő is alig várta a táborozást.

Dr. Bainbridge nem apát kereste meg a hírrel, hanem engem, tudva, hogy én jobban fogom kezelni azt, mint ő. Közölte, hogy Harpernek leukémiája van, és mihamarabb el kell őt vinni Seattle-be, a Washingtoni Egyetem Orvosi Központjába, hogy felmérjék az állapotát.

Harper megdöbbent, ahogyan mi mindannyian. Úgy éreztük magunkat, mint amikor anyánk meghalt: sírtunk, féltünk, bizonytalannak látszott a jövő. Harper nálam is hamarabb összeszedte magát, megkérdezte, mit kell tennie, azonnal összecsomagolt, és megkért, hogy kísérjem el Seattle-be. Az hiszem, sohasem csodáltam még úgy a testvéremet, mint azon a napon.

A nyár folyamán fenekestül felfordult az egész világunk. Lucas tovább akart szolgálni, ígéretes pálya várt volna rá a hadseregben. Seattle-ben kivett egy lakást, ahol mi ketten laktunk, én pedig online fejeztem be az üzleti tanfolyamaimat. Harper rossz állapotban volt, támogatásra szorult.

Időnként meglátogatott minket az apánk is. Halálos betegen látni a legkisebb gyermekét több volt annál, mint amit el bírt viselni. A látogatásai könnyekben végződtek, könyörgött Harpernek, hogy ne haljon meg, mintha tőle függött volna bármi is. A húgom kétségbeejtően súlyos állapotban volt. Rosszabban, mint amit el tudtunk volna képzelni.

– Willa, itt vagy még? – kérdezte Lucas, megszakítva a gondolataimat.

– Igen, bocs… Egy percre elkalandoztam. Eszembe jutott a nap, amikor megtudtuk, mennyire súlyos Harper betegsége. – A testvérünk szembenézett a halállal, és győztesen került ki az összecsapásból. Lucasnak igaza volt, túlreagáltam a dolgokat. Ha Harper kalandos életet akar élni, hogyan kérdőjelezhetném azt meg én? Bár tudtam, hogy nem kontrollálhatom a jövőt, mégis foglalkoztatott.

– Aggódom érte – ismertem be halkan. Nem tehettem róla. Úgy éreztem, felelős vagyok érte és az egészségéért. Amikor tavaly télen influenzás lett, le sem vettem róla a szemem. Végül Harper mérges lett, és kérte, hogy hagyjam magára a bajával.

– Te olyan aggodalmaskodó vagy – tréfált Lucas, javítva ezzel a hangulatomat. – Harper remekül van. Ugye nem mutatja a visszaesés jeleit?

– Nem… azt hiszem, nem. – Tudtam, hogy mire kell figyelnem, vagy legalábbis azt hittem, hogy tudom.

– Mikor volt legutóbb vérvételen?

– Néhány hónapja. Júliusban kell csak megismételni. – Alig egy hónap múlva. Én rettegtem minden teszt előtt, és csak akkor lélegeztem fel, amikor minden arra utalt, hogy Harper a javulás útján jár. Összerándult a gyomrom. Reméltem, hogy ez az érzés, a húgommal kapcsolatos előérzet elmúlik, és akkor elmúlnak az aggodalmaim is, de azok kitartottak.

– Most is rendben lesz minden – mondta Lucas. – És akkor majd te is megkönnyebbülsz.

Akkor és csakis akkor tudom majd elengedni az aggodalmaimat.

– Nagyon várom, hogy találkozzam veled és Chantelle-lel!

Még beszélgettünk pár percig, eldöntöttük, hogy hol és hánykor vacsorázunk. A beszélgetés után jobban éreztem magam. Megnyugtatott, hogy Lucasra zúdítottam a félelmeimet. Ő mindig tudta, mit kell mondania.

Bár kint még világos volt, a telefonbeszélgetés után lefeküdtem. Még olvastam, amikor Harper megérkezett az edzésről. A hálószobám ajtaja nyitva volt.

Izzadság gyöngyözött a homlokán, törölköző volt a nyakában. Az ajtófélfának dőlt, nehezen lélegzett.

– Gyilkos edzés volt – mondta, és hangosan fújta ki a levegőt.

Nem vettem tudomást a szóválasztásáról.

– Mikorra tervezed a hegymászást?

– Augusztus 22-én indulunk. A Camp Muiron lesz a gyakorló mászás. Ha nem mehetek a Camp Muirba, nem vehetek részt a következő hétvégén a mászáson. Ezért edzek ilyen keményen.

– Meg fogod csinálni.

– Máris készen állok. – Az edzéstől kipirult arca még inkább felélénkült az izgalomtól. – Képzeld csak el, felmenni a Mount Rainierre! Mindig is vágytam ilyesmire. – A törölközővel leitatta az arcáról az izzadságot. – Irány a zuhany, és utána az ágy. Reggel találkozunk.

Mivel én reggelente nagyon korán mentem el otthonról, Harper a fitneszterem felé tartva beugrott a kávézóba. Kilenckor jógaórát tartott, és tízkor egy edzést, háromszor egy héten. Utána szabad volt délutánig. Igazi gép volt. Senki sem hajtotta magát olyan keményen, mint a húgom.

– Mikor oltasz villanyt? – kérdezte.

– Negyedóra múlva. – Túl könnyű volt elcsábulni, és sokáig fenn maradni. A villanyoltást szigorúan kellett tartanom, különben reggel használhatatlan voltam.

– Álmodj Seanról!

– Nagyon vicces! – grimaszoltam. – A mai ténykedésed nem járt sok sikerrel.

– Dehogynem! Beléd esett.

– Nem hiszem. – Nem tudtam, miért mondogatja ezt a testvérem.

– Willa, ne légy ilyen makacs! Persze hogy odavan érted. – A tekintete elárulta, hogy tökéletesen bolondnak tart engem.

– Le sem tudja venni rólad a szemét. Biztosan észrevetted…

Egy percre sem hittem neki. Nekem úgy tűnt, Sean éppannyi figyelmet szentelt a kávéjának, mint én a saját bögrémnek. Ő is olyan kényelmetlenül érezte magát, mint én, de túlságosan udvarias volt ahhoz, hogy bármit is mondjon.

– Remélem, belátod, hogy zavarba hoztad mindkettőnket…

A testvérem megrázta a fejét, mint aki lemond rólam, és bement a fürdőbe zuhanyozni.

Negyedóra múlva hallottam, hogy bemegy a szobájába. Letettem a könyvet, és eloltottam a lámpát. Kint még alig sötétedett. A Csendes-óceán északnyugati partján a nyári napokon este tíz előtt nemigen sötétedett be teljesen. Addigra már mélyen fogok aludni.

Lehunytam a szemem, magamra húztam a takaróm, és azonnal megjelent előttem Sean arca. Szerettem volna, ha Harpernek igaza lenne, de nem engedhettem meg magamnak, hogy elmerüljek a képzelődésben.

HARMADIK FEJEZET
SEAN

Nem is szeretem az americanót, és most nap mint nap beautózom a városba egy csészéért, amit néhány korty után eldobok. Nem mintha ez számítana, tízszeres árat is fizetnék érte, csak hogy láthassam Willát.

Engem az nyűgözött le, hogy milyen gyönyörű volt, anélkül hogy ennek a tudatában lett volna. Termetre magas, és gömbölyded a megfelelő helyeken. Rövid, egyenes barna haját középen elválasztotta, az oldalsó tincseit a füle mögé tűrte. Sötétbarna szeme egy mackóéra emlékeztetett. A lány tökéletesen más volt, mint az összes nő, akivel eddig jártam.

Az első alkalommal nem kávéért álltam meg a Bean There-nél, és nem is azért tértem oda vissza. Úgy történt, hogy egy kora reggel megcsapott a frissen sült fahéjas csiga illata. Amikor azonban először megpillantottam Willát, nem a nagymamámra gondoltam. Egyetlen pillantásával elvarázsolt. Figyeltem, hogy milyen türelmesen és kedvesen foglalkozott egy harcias kuncsafttal, aki veszekedni akart vele. Willa meghallgatta a férfi panaszát, lecsillapította a haragját, kedvesen, tisztelettel bánt az illetővel, aki ezt egyáltalán nem érdemelte ki. Tudtam, hogy ez a nő különleges, és vártam az alkalmat, hogy jobban megismerhessem.

Nagyon bájos volt a lány testvére is, de teljesen más módon. Harper szókimondó volt, és pezsgő, élénk, és feltűnően szép. Willával csak néhány alkalommal találkoztam, de arra a következtetésre jutottam, hogy befelé forduló, nyugodt és mély érzésű nő, aki egyben őszinte és barátságos.

Így aztán olyan kávét rendelek, amelyet nem fogok meginni, csak azért, hogy pár percig beszélgethessek Willával. Nem egy adag koffeinre volt szükségem, hanem egy adag Willára.

Elérkezett a megfelelő nap.

Elszántam magam, hogy ma délelőtt meghívom valahová. Vacsorára? Moziba? Videójátékozni? Én bárhová szívesen elmennék, ami őt érdekli.

Nem lehet nehéz. Hát nem ezt csinálják a fickók? Amikor nőkről volt szó, általában nem viselkedtem furcsán, és a szavakat sem kellett keresgélnem. Ami azt illeti, több kapcsolatom is volt, a legtöbb abban az időben, amikor profi baseballjátékos voltam. Visszatekintve azok sekélyes, üres ismeretségek voltak, a hírnevemen és a bankszámlámon alapultak.

Aztán egy térdsérülés mindennek véget vetett. Nemcsak a sportpályafutásom ért véget, de elveszítettem a nőt is, akiről azt hittem, hogy ő életem szerelme.

Ez kemény lecke volt, és attól kezdve féltem, hogy megégetem magam. Nikki már három éve kilépett az életemből. Azóta leginkább szerzetesi életet éltem.

Ideje volt kitörni ebből a skatulyából. Willa reményt adott. Fogalma sem volt arról, hogy hivatásos baseballjátékos voltam, és ha hallotta is Sean O’Malley nevét, akkor sem ismert volna fel. Két évig az Atlanta Bravesben játszottam, és a legnagyobb alakításom – néhány döntő hazafutástól eltekintve – az volt, amikor megsérült a térdem. Még most is kissé bicegve járok.

Leparkoltam a kocsit, és a kávézó felé indultam. Majdnem meggondoltam magam, amikor megláttam a hosszú sort. Ez nem volt biztató. A sor azt jelentette, hogy Willának mindenkivel szót kellett váltania. Bátorságra kaptam, amikor rám nézett, és félénk mosoly jelent meg az arcán. Megjátszottam a közönyöst, felszegtem az állam, és fogadtam a köszöntését. Az arca kipirult, szerettem volna azt hinni, hogy miattam, de el kell ismernem, hogy valószínűleg a felszolgált meleg italoktól. A nő csodálatos volt, ha kávéról és sütésről volt szó.

Amikor rám került a sor, előreléptem, ott álltam a pénztárgép előtt.

– A szokásos lesz? – kérdezte Willa a jellegzetes mosolyával.

– Persze, és ma elfogadok egy fahéjas csigát is.

– Azonnal kapod. – És máris számlázta a rendelést.

Elérkezett a sorsdöntő pillanat: most vagy soha. Olyan közömbös hangon szólaltam meg, ahogyan csak tudtam.

– Mit csinálsz… tudod… Van később valami dolgod?

Willa egy pillanatra megdermedt, a tekintetünk összetalálkozott. Meglepődött, amin nem is csodálkoztam. Nem is lehettem volna zavarosabb. Nem remélhettem, hogy jobb leszek a második nekifutásra, csak álltam ott, mint egy idióta, és imádkoztam, hogy felejtse el azt, amit mondtam.

– Hogy később mit csinálok? Dolgozom. Háromkor zárok csak be.

– Igaz… Ezt jó tudni.

Bárcsak megnyílna alattam a föld!

Felmarkoltam az americanót és a csigát, elindultam a kijárat felé, mielőtt még nagyobb bolondot csináltam volna magamból. El sem tudtam képzelni, hová tűnt az az önbizalommal teli, csiszolt modorú férfi, aki egykor voltam. Ezt tette velem Willa. Nem tudtam elég gyorsan távozni a boltból.

A szívem úgy dübörgött, mint egy meredek hegyre kapaszkodó mozdony. Gyorsan átvágtam az úton egy közeli kis parkhoz, és leroskadtam egy padra. Igazi lúzernek éreztem magam. Hogy lehet, hogy pusztán egy kamerával a kezemben teljes nyugalommal képes vagyok szembeszállni az afrikai Masai Mara rezervátumban egy őrjöngő hím elefánttal, de amikor ott állok egy csinos lány előtt, hogy vacsorára hívjam, egészen kifordulok magamból? Hogy történhet ez meg? Arra gondoltam, hogy Nikkinek van talán ebben szerepe, aztán úgy döntöttem, hogy nincs. Itt csak rólam volt szó, és az én bizonytalanságaimról.

Felkeltette a figyelmemet egy fa köré ültetett sok tarka virág. Előkaptam a telefonom, és készítettem pár fotót, figyelemelterelésül. Lefényképeztem a Bean There portálját is. Sokkal kényelmesebb volt a kamera mögött állni, mint a liga egyik meccsén egy dobójátékos előtt.

Arra gondoltam, hogy visszajövök valami alkalmasabb, profibb eszközzel, mint a telefonom, és még több képet csinálok Willa üzletéről. Az egyiket majd felnagyítom és bekereteztetem számára.

Miközben az üzletet bámultam, feltűnt egy kóbor kutya. A közelmúltban többször is találkoztam már vele. Rendkívül sovány volt, kilátszottak a bordái. Willa boltja előtt szimatolgatott. Úgy véltem, a finom illatok vonzották oda, és gyanítottam, hogy Willa néhányszor enni is adott neki.

Nyílt az ajtó, a kóbor kutya készen állt. Egy számomra ismeretlen, középkorú asszony lépett ki, az egyik kezében kávéval, a másikban egy fehér zacskóval. A kutya, mintha csak erre várt volna, máris ugrott. Megragadta a zacskót, és elinalt.

A nő sivalkodott, de hiába. A finomságokat kiragadták a kezéből, láthatóan ez könnyedén ment a kutyának.

Villámsebesen futott a tengerpart felé. Általában a helyi pizzás körül találkoztam ezzel az állattal. Óvatosságát jelezte, hogy sikerült elkerülnie a befogást. Csodáltam is őt ezért.

A kutyák voltak a gyengéim, persze a kávézótulajdonos nőkön és különösen Willa Lakey-n kívül. Ha a foglalkozásom nem járna annyi utazással, szívesen magamhoz vennék egy kutyát házi kedvencnek. Magányosan éltem. Ha nem fényképeztem, a számítógép előtt ültem, és az anyagaimat szerkesztettem. Örültem volna egy kutya társaságának.

Elnéztem az állat gyors mozgását, és arra gondoltam, egy jó otthonhoz kellene juttatnom. Annyi bizonyos volt, hogy legalább olyan ravasznak kell lennem, mint ő, de ehhez segítségre volt szükségem. Szerencsére ismertem is a legjobb helyet, ahol megkaphattam ezt.

A szemétbe dobtam a szinte érintetlen americanómat, és elindultam a tengerpart felé. Megtaláltam az ellopott reggeli nyomait. Ott volt a széttépett fehér zacskó, de a tartalmából egy morzsa sem maradt. Felvettem a zacskót, hogy kidobjam, és körülnéztem a parton. Úgy láttam, mintha az eb a pizzasütő felé tartott volna.

Visszaültem az autómba, elhajtottam a pizzás hátsó bejárata előtt, de semmit sem láttam. Onnan az állatmenhely felé indultam. Tudtam, hogy Preston Young és a felesége, Mellie nagy állatbarátok. Mellie a felépülésig ápolta a sérült macskákat és kutyákat, Preston pedig arról gondoskodott, hogy jó otthonra találjanak.

Ugatás és egyéb hangok zavara fogadott a menhelyen. Prestonnek sikerült önkénteseket toborozni, akik segítettek az állatok gondozásában. Volt egy csapata, amelynek a tagjai sétáltatták a kutyákat, és a megfelelő szerető gondoskodást nyújtották az állatoknak. Kíváncsi pillantást vetett rám, amikor beléptem az épületbe. Az első találkozásunktól Preston arra igyekezett rávenni, hogy fogadjak magamhoz egy házi kedvencet.

– Szia, Sean! Örülök, hogy látlak!

Bólintottam.

– Hasonlóan. Van egy kóbor kutyám a számotokra.

– Itt van veled?

– Szó sincs róla. Ez egy okos kutya. Néhányszor láttam már a városban. Ma reggel végignéztem, ahogy elragadta egy asszony kezéből a reggelijét.

– Barna, hosszú szőrű, közepes méretű és sovány?

Láthatóan nem egyedül én figyeltem fel a kóbor állatra.

– A kutyáról beszélsz, vagy a nőről? – tréfálkoztam.

– Vicces. – Prestonnek furcsa volt a humorérzéke. – A kutyáról.

– Már hallottam róla – folytatta vigyorogva Preston. – Keaton a múlt héten összefutott vele. – A mosolya szélesebbre nyílt. – A kutya kilopta az elemózsiás dobozából az egyik szendvicset. Okosan csinálta: kitalálta, hogyan lehet felnyitni a dobozt. Meghagyta Keatonnek a mogyoróvajas-lekváros szendvicset, és megette az Annie által készített húsosat. Keaton nagyon dühös volt.

Alig tudtam visszafojtani a mosolyt. Okos kutya.

– Én a pizzasütő mögött láttam, talán arrafelé tanyázik. Van ott a kuka mögött egy hely, ami tökéletes búvóhely lehet számára.

– Majd megnézem.

– Szükséged van segítségre?

– Nem ártana. Ha ráérek, rád csörgök.

– Az jó lesz.

Preston mélyen a szemembe nézett.

– Egy ilyen okos kutyának egy jó otthonra volna szüksége, ugye tudod? Mivel érdeklődsz iránta, talán meg is tarthatnád magadnak. Nyilvánvalóan senkihez sem tartozik. Mellie majd megvizsgálja, hogy biztosak legyünk abban, hogy egészséges.

A csábítás erős volt, de szomorúan megráztam a fejem.

– Várok egy új munkára. Nem volna tisztességes otthont adni neki, aztán hetekre magára hagyni.

– Utoljára egy hónapja mondtad, hogy vársz egy kiküldetésre. Még meddig kell várnod?

– Nem tudom. Elvállaltam néhány kisebb munkát, azok is utazással járnak, de autóval megoldhatók.

– Vidd őt magaddal!

Elgondolkozva dörzsöltem meg az arcom.

– Jobban meggondolva, befogadhatom. – A kutya bizonyos értelemben énrám hasonlított, nem mintha valaha is hajléktalan lettem volna. Amikor befejeztem a sportpályafutásomat, tanácstalan voltam, hogy mihez kezdjek az életemmel. Egy darabig tétován mozogtam, megbénított a gondolat, hogy a jövőmben már nincs szerepe a baseballnak. Ötéves korom óta a sport volt a mindenem, apám volt az első edzőm. Arra gondoltam, lehetnék középiskolai edző, de ehhez még meg kellett volna szereznem a szükséges képesítést, és egyáltalán nem vonzott, hogy ismét főiskolára járjak.

– Először lássuk, be tudjuk-e fogni! – mondtam, és erővel eltereltem a gondolataimat arról, amit elveszítettem. Majd ha elkaptuk a kutyát, akkor fogok dönteni.

– Ez jól hangzik. Ma délután felhívlak.

– Várom a híreidet.

Ezután hazamentem. Minél többet gondoltam arra, hogy hazaviszem az állatot, annál jobban tetszett az ötlet. Ha elutazom – és olykor három-négy hétig is távol voltam –, ki kell találnom, hogy mit csinálok a kutyával. Az elutazásom előtt gondoskodnom kell arról, hogy az állat megértse, van otthona, és hogy hozzám tartozik. Ez nem lesz könnyű feladat, különösen mert ez a kutya már hosszabb ideje magányosan élt.

Otthon kíváncsi lettem, hogy a National Geographic visszajelzett-e a két kiküldetéssel kapcsolatban: az egyik Bolíviáról szólt, a másik a Fülöp-szigetekről. Megnéztem az e-mailjeimet, de gyors vizsgálódás után láttam, hogy nem kaptam semmi érdekes üzenetet. Megfelelnék a bolíviai munkára, mert folyékonyan beszélek spanyolul. Amikor az ügyvéd anyám visszament dolgozni, felvett egy mexikói házvezetőnőt, és így már gyerekkoromban elsajátítottam a nyelvet. Utána egy spanyol nyelvű főiskolán végeztem, bár a fő érdeklődési köröm a baseball volt. Mindig mindennek köze volt a baseballhoz.

Pillanatnyilag az egyetlen megbízásomat a Seattle Magazine-tól kaptam: arra kértek, hogy fotózzam le Washington állam falfestményeit. Már jártam több közeli városban, és a szó szoros értelmében több ezer felvételt csináltam. Washington állam keleti részében volt egy kisváros, Toppenish, amelyet a falfestményei tettek híressé. Ha döntök a kutya ügyében, átmegyek a Cascade-hegység túloldalára, az állam másik végébe.

Átnéztem az e-mailjeimet, ebédet készítettem magamnak, és éppen a korábbi felvételeimet nézegettem, amikor megszólalt a telefon. A kijelzőn láttam, hogy Preston hív.

– Készen állsz az indulásra? – szóltam bele a telefonba; nem számítottam rá, hogy ilyen hamar jelentkezik.

– Nincs szükség arra, hogy a keresésére induljunk.

– És ezzel mit akarsz mondani? – Valami irracionális félelem járt át. Attól tartottam, Preston azt közli majd velem, hogy a kóbor állatot elütötte egy autó. Amikor először láttam, akkor is majdnem baleset érte, és akkor is felzaklattam magam.

– Keaton befogta.

– Ez azt jelenti, hogy az állat nálad van?

– Igen, itt van a menhelyen. Mialatt mi beszélünk, Mellie alaposan megvizsgálja.

– És hogy sikerült Keatonnek befognia? – Keaton óriási termetű volt. Bár fürgén mozgott, mégsem lehetett olyan gyors, mint ez a kutya.

Preston nevetett.

– Elmondtam neki, amit tőled hallottam, azt, hogy a kutya a szeméttartály mögött rejtőzhet. Keaton odament, kipakolta az ebédjét, és hátat fordított. A kutya valószínűleg mégsem olyan okos, mint hisszük, mert azt hitte, másodszor is becsaphatja Keatont.

Nevettem. Keatonre kell bízni a dolgot. Az óriási férfi okos is volt.

– Akkor hát az a kérdés – folytatta Preston –, hogy akarod-e a kutyát, vagy sem.

Nem kellett sokat gondolkodnom.

– Akarom.

Úgy látszik, mégis lesz kutyám.