Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Andrea Mara: Someone in the Attic

Copyright © Andrea Mara, 2024

First published in Great Britain in 2024 by Bantam an imprint of Transworld Publishers

All rights reserved.

Borító © R.Shailer/TW

Borítóképek © Arcangel, Shutterstock

Hungarian translation © Lévai Márta, 2025

© Next21 Kiadó, 2025

ISBN 978 615 6821 27 0

Szeretettel Deenek

1.

Három perccel azelőtt, hogy bekövetkezik, Anja nagyot kortyol a fehérborából, leteszi a poharát a párkányra, és lejjebb csúszik a kádban. A víz az álláig ér, mostanra inkább csak langyos, gyorsan hűl. Becsukhatta volna a fürdőszobaajtót. Chris mindig morog a gőz meg a penész miatt, és mindig nyitva hagyja az ajtót. Így hát Anja követi a példáját, gondolkodás nélkül. Meg azért, hogy a férfi ne nyaggassa emiatt. De Chris ma este nincs itt. Több ezer kilométernyire, Los Angelesben van, és Anja kiélvezheti az áldott egyedüllétet. Chris nem fogja megtudni, ha becsukja az ajtót. De abban már nem biztos, hogy van-e ereje kimászni a kádból, és megtenni. Három nagy pohár bor meg egy hosszú munkanap kiveszi az emberből az energiát.

Ez a másik kellemes mellékzöngéje Chris távollétének. Senki sem néz rá ferde szemmel, ha szerda este kibont egy üveg bort. Vagy megiszik egy üveg bort. A palack a kád csempézett peremén áll vele szemközt, bevonta a pára. Már csak félpohárnyi maradt benne, állapítja meg Anja. Többet megivott belőle, mint gondolta.

Váratlanul megszólal a telefonja a borospalack mellett, Anja összerezzen. Előrehajol, ránéz a kijelzőre, ki hívja, de nem veszi fel. Ha Dublinban este kilenc van, akkor Los Angelesben ebédidő. Chris elszökött a kollégáitól, hogy megmondja, mennyire hiányzik neki Anja. És közölni akarja vele, hogy lesz számára egy nagy meglepetése, ha hazajön. Egy gyűrű. Anja tudja, mert látta a férfi keresési előzményeiben. Megrázza a fejét, nedves hajtincsei súrolják a vállát. Amikor a telefon nem rezeg tovább, Anja kézbe veszi, és üzenetet ír.

Bocsánat, nem tudom felvenni. Nyakig vagyok a melóban, későig itt ülök. Egész héten ez lesz, nincs is értelme, hogy telefonálni próbálj, majd pénteken találkozunk, ha hazaérsz. Puszi.

Chrisnek mennie kell.

Nagyon jóképű és nagyon kedves. Emellett sótlan, unalmas, és végtelenül meredek elképzelései vannak a hétköznapok apró-cseprő, idegesítő részleteivel kapcsolatban. Amilyen például a fürdőszobában lecsapódó pára.

És előbb-utóbb rá fog jönni, Anja kivel találkozgat olyankor, amikor azt mondja, sokáig dolgozik. Chris húga, aki nem olyan ártatlan, mint Chris, már határozottan gyanít valamit. Bár azt nem tudhatja, hogy pontosan ki az illető, teszi hozzá magában Anja. A férfira gondolva elmosolyodik; mindenben Chris gyökeres ellentéte. Igen, Chrisnek tényleg mennie kell. Ámbár, mivel ez az ő háza, gyakorlatilag Anja az, akinek mennie kell innen.

Halk motozásra lesz figyelmes a mennyezet felől. Felnéz. Még mindig fent randalíroznak az egerek. A francba! Ennyit Chris humánus rágcsálóirtó módszereiről. Kellett volna szerezniük egy macskát. Chris azt mondta, nem lehet, a kutya miatt. Akkor szabadulj meg a kutyától, mondta volna legszívesebben a férfinak. A kutyáknak nem sok hasznát lehet venni az egerek ellen. Ziggy, mintha olvasna a gondolataiban, vakkant egyet odalent. Egész este ugatott, és Anja arra gyanakszik, hogy a sétáltató nem vitte ki, miközben ő a munkahelyén volt. Mindegy, ez legyen Chris gondja. Ha tizenöt eurót akar fizetni valakinek óránként, azért, hogy megsétáltassa a kutyáját – vagy ne sétáltassa meg –, hát szíve joga.

Két perccel azelőtt, hogy bekövetkezik, Anja feljebb tornázza magát, és iszik egy újabb kortyot a szürkebarátból, aztán még egyet, mielőtt visszacsusszan a vízbe. Alig tudja nyitva tartani a szemét, inkább úgy dönt, a bor maradékát otthagyja. Holnap reggel korán kezd, aztán péntek este Eleanorral isznak meg valamit. Istenem, miért egyezett bele? Eleanor megállás nélkül beszél majd a gyerekeiről, ahogy mindig szokott. Szó szerint semmi okuk rá, hogy tartsák a kapcsolatot, de Eleanor olyan, mint egy állhatatos kiskutya. Mintha a feladatának tekintené, hogy Anját ne eressze el. Vagy talán az eltelt idő miatt. Harminc év ismeretséget nem lehet egyik napról a másikra sutba dobni. Anja tudja. Már megpróbálta. Te jó ég, de még milyen erősen próbálta!

És most Julia is visszatért Írországba. Szent Júlia. Ámbár – mosolyog magában Anja – emellett Elvált Júlia is. A tény, hogy a régi barátnője és az exbarátja közti házasság nem vált be, az elmúlt évtizedben folyamatosan csendes elégtétellel töltötte el Anját. És most Eleanor majd megvész az izgalomtól, hogy ők hárman újra együtt legyenek. Mintha valamilyen baráti kör tagjai volnának. Mintha nem telt volna el öt év, mióta Anja személyesen találkozott Juliával. Mintha nem ugrottak volna egymás torkának, amikor utoljára beszéltek telefonon. Mintha Anja időközben megbocsátotta volna Juliának, hogy majdnem tönkretette a cégét. Hogy mondhatott egyáltalán igent erre a találkozóra? Csak azért, mert Eleanor, mint valami irritáló ragacs, nem hajlandó elfogadni, ha valaki nemet mond neki.

Julia természetesen elviselhetetlen lesz. És egy ponton bedobja majd a beszélgetés során, hogy hét számjegyű összegért adta el a vállalkozását. Anja majd bólogat és gratuláló szavakat mormol, nem árulja el, hogy már olvasott róla a Sunday Independentben. Julia örökre megváltozott az után az este után – de Anja itt el is vágja a gondolatmenetet. Nem szeret arra az estére gondolni, amikor Donna meghalt. Nem mintha bűntudata volna, hiszen miért érezne bűntudatot valami miatt, amiről nem tehetett? De Julia szerint – bár hangosan sosem mondta ki – Anja hibája, hogy megtörtént.

Egy perccel azelőtt, hogy bekövetkezik, Anja iszik egy utolsó kortyot, és lejjebb csúszik a kád vízben. A lámpa körül molylepke táncol. A pára olvadni kezd a tükrön, ahogy a helyiségben csökken a hőmérséklet. A nyitott ajtón keresztül rálátni a sötétbe borult előtérre. A csöndet csak a rosszul működő ventilátor surrogása meg a padláson motoszkáló egerek zaja töri meg.

Félálomban megállapítja, hogy az egerek hangosabbak, mint amire az ember néhány apró rágcsálótól számítana.

Egy reccsenés, ami alig jut el hozzá.

Újabb reccsenés.

Kapirgálás. De a füle víz alá került, minden hang tompán hallatszik.

Újabb reccsenés. Ezt inkább az elméjével hallja, visszamenőleg, miután a padlásfeljáró lenyitható ajtaja mozogni kezd.

Az ajtó kinyílik. Lazán lóg lefelé a mennyezetről, mint egy lustán mozgó inga.

Magától kinyílt.

Nem, nem magától.

Valaki van a padláson. Chris több ezer kilométerre, Los Angelesben, és senki más nincs Anján kívül a házban.

Illetve van.

Valaki a padláson.

Bennakadó lélegzettel fülel, görcsösen megdermed a víz alatt. Sötét árnyék ereszkedik le a padlásnyíláson keresztül, és leugrik a padlóra. Egy feketébe öltözött alak. Az arcát maszk takarja. Valaki van a padláson. Valaki, aki…

Harminc másodperc múlva vége. Anja halott.

2.

A videó rövid és csupa háttérzaj, könnyen átsiklik rajta az ember figyelme, mert teljesen szokványos – mint a lánya telefonján lévő összes többi rövid és zajos felvétel. Ezért Julia először egyáltalán nem is törődik vele. Nagyon sok dolga van. Ha őszinte akar lenni magához, nagyon feszült is. És Julia, miközben készségesen elismeri, hogy az első állítás rendszerint igaz rá, a másodikat sosem szokta bevallani. A cégek nem bíznak meg a Julia szakterületének számító munkával olyan embereket, akik képesek hétköznapi feladatok miatt stresszelni, mint amilyen a pizzarendelés, vagy az, hogy egyik kontinensről a másikra költözzenek.

De most, itthon a gyerekeivel, ahol senki sem láthatja, nagyot sóhajt, amikor Isla másodszor is arra kéri, nézze meg a felvételt. Ezen a péntek estén a kis videó izgatja a legkevésbé.

A dolgok, amelyek miatt ellenben aggódik, fontossági sorrendben, a következők:

1.A gyerekei találják meg a helyüket az új iskolájukban.

2.A gyerekei állapodjanak meg az új otthonukban.

3.Rávenni a gyerekeit, hogy fogadják el az új bébiszitterüket.

4.Rájönni, miért nem működik a konyhamalac.

5.Beereszteni a pizzafutárt a külső kapun.

6.Készpénzt keresni, hogy tudjon a pizzafutárnak borravalót adni.

7.Valamiképp elhallgattatni a folyamatos búgást (lásd feljebb, 5. és 6. pontok)

8.Higgadtan viselni, amikor Isla kiabál és Luca sír, reménykedni, hogy a tojáshéjak, amelyeken manapság Julia lépked, rendes talajjá fognak szilárdulni.

– Isla, nem láttad valahol a táskámat?

– Nem. De, anya, komolyan meg kellene nézned ezt a videót! – Isla a konyhaszigeten ülve nyújtogatja felé a telefonját.

– Amit most kellene tennem, az nem más, mint beereszteni a pizzafutárt, de előtte muszáj kerítenem egy kis készpénzt, hogy borravalót adhassak neki.

– És hogy adsz neki borravalót? – kérdi Luca anélkül, hogy felemelné a tekintetét a Nintendo Switch konzolról. – Itt még egydolláros sincs. – Minden szavából süt az elégedetlenség. Milyen hülye ország ez, ahol nincs egydolláros?

De van benne valami. Szoktak még itt érmékben borravalót adni? Húsz év telt el, amióta Julia utoljára rendelt ételt Írországban. Lapul egyáltalán egyetlen érme is a pénztárcájában? Az utóbbi négy hétben, amióta ideköltöztek, mindent a telefonjával fizetett a szinte készpénz nélkül működő társadalomban. Nem kis ugrás ez azok óta a napok óta, amikor fel kellett túrnia a zsebeit aprópénz után kutatva, hogy kifizesse a viteldíjat az egyetemig a 46A buszon.

– Az a pénz nem jó, amit a bébiszitternek készítettél oda? – biccent Luca a konyhasziget fiókja felé.

– Azt Pauline-nak hagytam, hátha szükség lesz valamire, míg dolgozom. És nem bébiszitter, hanem házvezető. – Ezt Isla miatt fontos kimondani, aki, a maga tizenhárom évével, undorodik attól, hogy az anyja megfizet valakit, hogy tartsa rajtuk a szemét, míg ő a munkahelyén van. Isla, természetesen, mindentől undorodik most – attól, hogy ideköltöztek San Diegóból, az új háztól, az itteni új élettől, a régi életüktől, amit maguk mögött hagytak, úgy általában az élettől, az apjától, és mindenekfelett Juliától. A gonosz banyától, aki mindent tönkretett. Bárcsak tudnád az igazságot!

– Nem azért jön ma este, hogy bébiszitterkedjen, mialatt a barátnőiddel találkozol? – kérdi Luca.

Szép találat.

– Ez csak ma estére szól, mert apádnak is programja van.

Luca vállat von, és újra a játékra összpontosít.

– Melyik barátnőddel találkozol? – érdeklődik Isla.

– Eleanorral. Akit még régről, az iskolából ismerek.

– Ó. Nem is tudtam, hogy megint jóban vagytok. Ő az, ugye, akivel borzasztóan összevesztetek?

– Nem, az Anja. Ő is ott lesz ma este. – Sajnos. – Eleanorral jól megvagyunk. – Igaz ez? Júlia eltűnődik egy pillanatra. Alig néhányszor találkoztak az elmúlt tíz évben, és mintha alkalomról alkalomra egyre kevesebb közös volna bennük. Minél hamarabb túlesik ezen a mai találkozón, annál jobb. Kivesz egy öteurós bankót a fiókból, és felveszi a kaputelefon kagylóját, hogy beeressze a pizzafutárt a főkapun.

– Jól van, anya, de amint megvan a pizza, muszáj megnézned ezt! – nyomja az orra elé Isla újra a mobilt. – Rém fura. Nem tudok rájönni, hogy csinálták, de mintha a mi házunkban vették volna fel.

– Hol találtad? Az ingatlanos oldalán?

– Nem, már mondtam! – csattan fel Isla türelmetlenül. – A TikTokon.

Julia az ajkába harap. Íme, a tojáshéjak.

– Jól van, átveszem a pizzát, aztán hadd lássam!

Julia újra sóhajt egyet, ezúttal hangosabban. Végighalad a hosszú folyosón a bejárati ajtó felé, magassarkúja hangosakat koppan a fehérarany márványpadlón. Az alacsonyan álló alkonyi nap fénye átszűrődik az ajtó két oldalán lévő üvegpaneleken, de Julia inkább felkapcsolja a Louis Poulsen állólámpát. Az előteret fény önti el. Vet egy pillantást a keskeny asztal fölött lógó tükörbe – a napot formázó, sugarakkal körbevett, kerek tükrébe, amit azért hurcolt ide San Diegóból, hátha segít, hogy ez a rideg mauzóleum valamivel otthonosabbnak hasson. Lesimítja a haját. Még mindig ugyanaz a kosztüm van rajta, amit a munkahelyén viselt, határozottan túlöltözöttnek érzi magát a pizzához. Még csak nem is szereti a neten rendelt pizzát, de ha utána találkozik Eleanorral és Anjával, és inni fognak, rossz ötlet volna üres gyomorral érkeznie. Főképp Anja miatt, aki ennyi év elteltével is biztosan eljátssza majd a méhkirálynőt.

Eleanor jót akar, de Julia fel nem foghatja, miért kellett Anját is meghívnia ma estére. Na persze lehetséges, hogy Anja megenyhült, amióta legutóbb beszéltek egymással. De az is lehet, hogy ugyanolyan narcisztikus, mint mindig is volt. Egyértelmű, Julia melyikre tippelne.

Megáll a folyosón, kinéz a narancsban-lilában játszó égboltra. Az egyik dolog, ami miatt a gyerekei panaszkodnak, a hosszabb, világosabb írországi esték: „Miért nincs már sötét, mint otthon?” De hozzá fognak szokni, és végül élvezik is majd, hogy az augusztusi estéken később alkonyodik. Ám pillanatnyilag minden más és furcsa itt. A gyerekek még mindig nem értik, miért rángatta ki őket gyökerestül az otthonukból, és Julia még mindig nem árulhatja el nekik az igazat. Ezért vesztegeti meg őket pizzával. Olyan pizzával, ami a gyerekei szerint természetesen mélyen alulmúlja az otthonit. Julia is sok mindent hiányol a San Diegó-i életéből, de a pizza, ami szerinte ugyanolyan itt is, nem tartozik ezek közé. Hiányoznak neki Milena jógaórái, aki az idők során oktatóból jóbaráttá vált számára. Hiányolja az iskolai anyukabarátnőit: ők sosem voltak ugyan igazi bizalmasai – nem vallhatta be nekik az igazságot Islával kapcsolatban sem –, mégis kellemes társaságot jelentettek. Hiányzik neki az óceán illata. Brentwoodnak, szimatol bele a levegőbe, semmilyen szaga nincs, még vágott fű sem érződik. Hiányolja a San Diegó-i időjárást. Ó, istenem, az időjárást nagyon! Felrázza magát a merengésből. Nincs idő nyavalyogni.

A pizzafutárnak először el kell haladnia az egyszerű sorházak mellett, hogy átérjen Brentwood szellősebb, zöldebb részébe, a kapuk mögé húzódó luxus világába. Itt laknak Islával és Lucával egy nagy házban, amit saját kert vesz körül. Az épület frontján, az ajtó mellett kétfelől két nagy ablak néz a széles, kaviccsal beszórt behajtóra, meg a kissé nagyzoló fehér oszlopokra, amelyek a veranda fölötti előtetőt támasztják meg. Julia, aki egy múlt század közepén felhúzott, kissé lepukkant, recsegős padlójú épületben nőtt fel, amelyben hol működött az áram, hol nem, felnőttként mindig is jobban szerette az újonnan épült házakat. Ám a brentwoodi ház frissen épült luxusában van valami lélektelen, ami ebben a napszakban szinte nyomasztó.

A pizzafutár megáll a házukhoz tartozó kertkapu előtt, és kiugrik az autóból a pizzásdobozokkal. Juliának bűntudata támad, amiért olyan hosszú a behajtó, és elindul felé.

– Brentwood, huszonhatos épület, ugye? Két margarita?

– Igen, én rendeltem. Bárcsak két margarita koktél volna! – jegyzi meg Julia. Elveszi a dobozokat a férfitól, és átadja neki a borravalót.

– Köszönöm. – A fickó zsebre vágja a bankót anélkül, hogy reagálna a poénra. A gyerekeinek igaza van, gondolja Julia, tényleg nem vagyok vicces. – Még sosem jártam itt – közli a pizzás. – Az az óriási kapu meg a biztonsági rendszer új nekem. És sokkal nagyobb az egész, mint gondoltam. Nem is hinné az ember, hogy Foxrockban jár.

– Igaz. Valamikor kolostor állt itt, de körülbelül tíz éve az egészet leradírozták a föld színéről úgy, ahogy volt.

– Egy elzárt közösség átváltozott egy másik elzárt közösséggé, hm? – jegyzi meg a férfi, és sarkon fordul.

Julia némán bólintva helyesel, aztán végigbaktat a behajtón, vissza a házba, kezében a két dobozos és nem poharas margaritával.

– Jól van, akkor figyelnél rám végre egy kicsit? – kérdi Isla, amint belép. A konyhát mostanra betöltötte a félhomály. Ebből a helyiségből hamarabb eltűnik a fény, mint a ház többi részéből, annak ellenére, hogy egy teljes falat borító üvegfelület néz a hátsó kertre. A konyhasziget felé haladtában valami súrolja Julia bokáját, összerándulva megtorpan. Megint megfeledkezett Basilről, Luca új nyuláról. Az aranyos, puha Basil is a megvesztegetéssorozat része: pont azt adja, amit az ember elvár egy nyuszitól, de Juliának még bőven szoknia kell ezeket a pillanatokat, amikor váratlanul kistestű házi kedvencekbe botlik a házban.

Isla az anyja orra alá dugja a telefont. A kijelzőn hétköznapinak tűnő fehér mennyezet és egy padlásfeljáró látszik. Julia nézi, ahogy a padlásfeljáró ajtaja lenyílik, és egy feketébe öltözött alak ereszkedik le a nyíláson, aztán leugrik a maradék másfél méteren. Az illető arcát símaszk fedi, a szeme alig látható a két szűk nyílás mögött, és Julia ösztönösen hátrébb húzódik, amikor a maszkos archoz közelít a kamera. Az alak keze közelebb nyúl, és úgy tűnik, leemeli a kamerát valahonnan, mert a következő képen a szőnyeggel fedett lépcsők jelennek meg, amint a férfi – vagy nő? – lefelé lépked rajtuk.

– Látod? A mi lépcsőnk!

– Isla, ez egy egyszerű bézs szőnyeg. Négy házat néztünk meg Brentwoodban, mielőtt ezt kiválasztottuk, és mindegyikben ugyanilyen szőnyeg volt. Írországban minden második házban bézs szőnyeget találsz.

– Várj még, mindjárt meglátod!

Julia tovább nézi a klipet. A kamera végigsöpör egy fehérarany márvánnyal fedett folyosón, megjelenik egy bejárati ajtó, két oldalán nagy üvegpanelekkel, egy Louis Poulsen lámpa, és egy keskeny, falhoz tolható asztal, fölötte egy napot ábrázoló tükörrel. Julia tükrével, amit idecipelt San Diegóból.

– Ez meg mi, Isla?

– Hát pont ezt próbálom elmondani, anya. Valaki készített egy videót a házunkban. Mintha a The Loft egyik része volna.

– The Loft?

Elkínzott sóhaj fogadja Julia műveletlenségének eme újabb jelét.

– A tévésorozat, anya. Valami reklámszerűségnek szánták, hogy készítettek egy ijesztő videót. Arról szólt, hogy egy ember elrejtőzött egy ház padlásán, és amikor a családból senki sem volt otthon, előbújt, és végigment a házon kamerával. Először mindenki elhitte, hogy igazából megtörtént, és a videó elterjedt a neten.

– Értem… – Julia továbbra is a képsorra mered, ami végtelenítve fut a kijelzőn.

– Aztán kiderült, hogy az egész csak reklám volt ahhoz a sorozathoz. Utána újabb videókat is kitettek, és az emberek elkezdték másolni, és most valahogy mi is belekerültünk. Gondolom, senkinek sem engedted meg, hogy itt filmezzen, nem?

– Nem…

Mindketten Luca felé fordulnak, aki egy szelet pizzát majszol, és a Nintendo Switch fénye megvilágítja az arcát. Felnéz.

– Mi az?

– Tudsz valamit erről a videóról?

– Még a TikTokot sem használhatom! Honnan tudnék?

Igaza van, ismeri el Julia. Luca még csak kilencéves, és sosem marad itthon felnőtt felügyelet nélkül. Még a tizenhárom éves Isla is csak ritkán. Hogy a fenébe juthatott be valaki a házukba?

Luca felveszi a headsetet, kizárja a világából az anyját és a nővérét. Julia meg akarja kérni, hogy addig tegye le, amíg eszik, de nincs hozzá ereje. Ehelyett még egyszer végignézi a videót.

– Esetleg meg tudjuk kérdezni azokat, akiké a fiók? – kérdezi Islától. – A tévéseket, akik a Loftot csinálták!

– Ez nem az ő fiókjuk, csak egy repost.

– Várj, akkor ennek semmi köze a sorozathoz?

Isla sóhajt.

– Mondtam már, hogy az emberek elkezdtek saját videókat csinálni. Kibújnak a rejtekhelyükről, és eljátsszák, mintha egy idegen lakna a padlásukon. A tévések ki is adtak egy nyilatkozatot, hogy semmi közük a másolatokhoz. De az emberek még mindig filmeznek ilyeneket.

– Ez akkor valami másolat?

– Aha.

– De nem mi filmeztük.

– Hát, nem.

Julia oldalra biccent fejjel szemléli a mennyezetet. A konyhában csönd van, a gyerekei teljes figyelmét beszippantották a kijelzők. Olyan remek időzítéssel, ami más körülmények között vicces lenne, odafentről reccsenés zaja hallatszik, mintha valaki egy padlódeszkára lépett volna. Mintha rejtőzne odafent valaki. Miközben természetesen senki sincs ott. Julia pontosan tudja, hogy ez csak az épület zaja, ami akkor hallatszik, ha elcsöndesedik a ház, mégis önkéntelenül végigszalad a hátán a borzongás.

3.

Julia még egyszer végignézi a videót, ezúttal az előszobában állva. Kétség sem fér hozzá, ez az ő háza. Az ő holmija. Kilép a magassarkújából, és lassan elindul felfelé a lépcsőn, a talpa belesüpped a bolyhos padlószőnyegbe. Bézs. Ahogy mindenhol másutt. Ahogy a videóban is. A lépcsősor végén széles, világos előtér, amelyből hat ajtó nyílik. És – néz fel Julia – egy padlásfeljáró. Még nem járt odafent, nem volt rá szükség. A holmijuk egy része még mindig úton van ide – a téli ruháik, a karácsonyi dekorációk, a sífelszerelés. A padlás, amennyire tudja, teljesen üres.

Megáll egy helyben, hallgatózik. Lentről hallatszik a tévé halk moraja, de ezen kívül semmi. Sem recsegés, sem léptek, semmi, ami arra utalna, hogy valaki van odafent. Julia felrázza magát. Valami hülye online hecc. Például hogy kiderüljön, hogyan reagál. Ennyi volna az egész? Egy rejtett kamera? Körbenéz, végigpásztázza az ajtók fölötti falfelületet, a lámpát – egy extravagáns kristálygömb csillárt. Azok között a kristályok közt például nem volna nagy ügy elrejteni egy kis méretű kamerát… Mégis, mintha a videót a padlón állva készítették volna… De ez butaság! Senki sem szerelt fel rejtett kamerákat a házában, és senki sem rejtőzik a padlásán.

Visszasétál a földszintre. Isla a folyosó végén, a konyhaajtóban állva várja.

– Apád nem mondott semmit, amikor itt volt veletek? Szerinted nem lehetséges, hogy valami köze van ehhez? – kérdi tőle Julia.

Isla horkant.

– Apa a telefonját is alig tudja bekapcsolni! Nem hinném, hogy ő csinálta a videót.

– Én sem, de ha ezt nem akkor filmezték, amikor én itt voltam, akkor mindenképp olyankor kellett csinálniuk, amikor apád volt veletek. Senki más nem járt a házban.

– Csak Pauline.

– Hát, ez igaz. – Julia elképzelhetetlennek tartja, hogy a gyakorlatias és higgadt házvezetőnő rövid videókat készítene, hogy a közösségi médiában posztolja. – Mégiscsak felhívom apátokat. Menj csak, egyétek a pizzát!

Gabe egyetlen csörgés után felveszi.

– Minden rendben? – Feszült a hangja, ahogy hónapok óta mindig. Julia most döbben rá, hogy ez még jellemzőbbé vált az elmúlt hetekben.

– Persze… és te jól vagy?

– Jól hát. Mi az?

– Tudsz valamit a videóról, ami a házunkban készült?

– Mi van?

– Sejtettem, hogy nem, de gondoltam, megkérdezem. Járt a házban valaki, amikor itt voltál?

– A riasztós muki. Állítólag most már működnie kéne. Kitűztem az üzenőtáblára a névjegykártyáját. Meg az ingatlanközvetítő ugrott be a hálószobádban lévő erkélyajtó kulcsával. Miért kérded?

– Te itthon voltál, amikor jöttek?

– Várjunk. Amikor a riasztószerelő jött, emlékszem, igen. Rendes srác, nagy Liverpool-drukker. – Gabe a San Diegóban töltött sok év alatt is végig szorgosan követte az imádott Liverpoolról szóló híreket, és mindenkivel azonnal szimpatizál, aki szintén a csapatnak szurkol. – És akkor is, amikor az ingatlanos jött. Ugyanaz a kókler, aki átadta a kulcsokat, amikor beköltöztél. – Julia önkéntelenül belemosolyog a telefonba. Ez bármit jelenthet. Gabe rosszul tűri azokat az embereket, akik túl sokat beszélnek, azokat, akik túl keveset, ahogy azokat is, akik okosabbnak gondolják magukat nála, meg azokat, akik valóban nem túl eszesek. A „kókler” Gabe nyelvén sok mindent lefed.

– Még valakire emlékszel?

– Az egyik szomszéd beugrott, hogy üdvözöljön. Mármint téged! Gyanítom, eléggé meglepődött, amikor én nyitottam ajtót. – Julia hallja a hangjából, hogy elvigyorodik. Ez már jobban hasonlít ahhoz a Gabe-hez, akit ismer. – Tonynak hívják a csávót. Jól karbantartott, hatvanas, galléros póló, golfpályán szerzett barnaság, eléggé meg van elégedve magával. Mondtam neki, hogy a férjed vagyok.

– Nem vagy a férjem.

– Tudom. De nem tudtam ellenállni a kísértésnek. Amikor ajtót nyitottam, hihetetlenül kifejező arcot vágott. Világosan rá volt írva, hogy valamikor meglátott itt téged a gyerekekkel, és úgy döntött, igyekszik kapcsolatba lépni a nővel, akit az agya vonzó egyedülálló anyaként regisztrált.

– Miért, szerinted nem vagyok vonzó egyedülálló anya?

– Az vagy, de ez a golfos fazon nem lenne a zsánered. Megóvtalak a helyi bonvivántól.

Gabe-re vall, hogy még mindig beleavatkozik az ügyeibe, kilenc évvel azután is, hogy különváltak. Néha kedves tőle, néha rettentő tolakodó.

– Köszi, de majd én eldöntöm, ki a zsánerem, és ki nem. De térjünk vissza ahhoz a videóhoz. Jól értem, hogy ez a Tony nevű szomszéd nem jött be a házba?

– Nem. Miért érdekel annyira?

– Valaki készített egy videót arról, hogy egy fickó lemászik egy padlásról, és körbeszaglászik egy házban, és ez a ház éppenséggel a mi házunk. Isla találta meg a TikTokon.

– Hol?!

– Gabe, te is tudod, mi az a TikTok. Közösségimédia-oldal, ahol az emberek magukról készült videókat osztanak meg.

Egy pillanatnyi csönd a vonal végén.

– Ez elég bizarr. – Gabe hangjába visszatért az óvatosság.

– Hát, ha nem te voltál, és nem is én, akkor gyaníthatóan valami Photoshop. Ne is foglalkozz vele. Egyébként továbbra is jó neked, ha hétfőn váltunk?

– Jó – feleli a férfi, és elköszönnek. Julia leteszi a telefonját az előszobában álló asztalra, és hirtelen felidéződik benne a régi tárcsás készülék a gyerekkori otthona folyosójáról, meg a mellette gubbasztva töltött órák, amikor Eleanorral vagy Anjával beszélgettek. És persze Donnával. Julia elnyomja magában a feltörő szomorúságot.

A maradék pizza megszáradt a konyhapulton heverő papírdobozokban. Luca bement a dolgozószobába, Basil elbújt a kis sátorban, amit az üzenőtábla alá tettek le neki. Isla felnéz a telefonjából.

– Arra gondoltam, megkérdezhetnénk az embert, aki posztolta a videót, hogy honnan szerezte az eredetit.

– Ó, milyen jó ötlet! – Julia hangjába sokkal több lelkesedés vegyül, mint amennyit a javaslat valóban megérdemelne. De minden alkalomnak örül, amikor Islával közeledhetnek egymáshoz, ezért igen, átváltozott olyan anyává. Enyhén rosszalló pillantás a jutalma, de Isla nem vág vissza ingerülten, amit Julia hálásan könyvel el.

Mialatt a lánya a telefont görgeti, Julia a félhomályos konyhán át az üzenőtáblához lép. Megtalálja a riasztószerelő névjegykártyáját, mellette egy kertész szórólapját. Kézbe veszi a filctollat, és felír egy újabb sort a Teendők oszlopba: a „Kertészt felhívni” odakerül az „Iskolai egyenruhákra ránézni” és a „Luca teniszórák fizetni” alá. Rákattintja a filctollra a kupakot, közben véletlenül meglöki az egyik mágnest, és az alatta lapuló üdvözlőkártya a padlóra szánkázik. Julia lehajol érte, kinyitja a borítékot, és újra átfutja.

Kedves Julia, Gabe, Isla és Luca!

El sem tudom mondani, mennyire örülök, hogy újra itthon vagytok velünk Írországban!

Már alig várom, hogy bevezesselek titeket az itteni életbe. Felírattam a neveteket a teniszklubunk meg a golfklubunk várólistájára. Beviszünk titeket vendégként, míg nem kapjátok meg a tagságot. ALIG VÁROM, hogy mindent megbeszéljünk!

Nagy szeretettel:

Eleanor, Ian és a gyerekek

Ui.: Juju, MINÉL HAMARABB üzenj,
mikor tudnánk összefutni arra az italra! Puszi!!!

Julia az órára néz – az említett italra másfél óra múlva fog sor kerülni, és ő még mindig a munkahelyén viselt kosztümben van. Visszatűzi a kártyát a mágnestáblára, aztán újra Isla felé fordul, aki épp ír valamit a telefonba, a két hüvelykujja rakétasebességgel mozog.

– Mit írtál?

– Megkérdeztem, hol találta a videót. Megírtam, hogy ez a mi házunk, és nem mi vettük fel.

Julia az ajkába harap. Ő nem mondta volna meg ennek a valakinek, hogy felismerte a saját házát. De nyilvánvalón ehhez neki magának kellett volna megírnia az üzenetet.

– Igazából – folytatja Isla – eszembe jutott a videóról egy másik, amit láttam…

Julia a lányát nézi, aki újra a telefonjára hajol, és keresgélni kezd.

– Megvan! Ez meg állítólag igaz. Főiskolásokról szól, akik rájönnek, hogy valami ember lakik a házuk alagsorában. Már hónapok óta beköltözött, de nekik gőzük sem volt róla. Képzeld csak el! Lakik egy idegen a házadban, és éjszakánként körbeólálkodik, amikor alszol. Komolyan oda tudott állni a hálószobájuk kellős közepére, és bámulta őket. – Isla szeme felcsillan. – Képzeld csak el, anya: felébrednél, és ott bámulna valaki az ágyad végéről.

– Milyen szerencse, hogy nincs alagsor, hogy amiatt is aggódjunk. – Julia elveszi a konyhapultról a pizzásdobozokat, kiveszi belőle a tésztaszéleket, és szemügyre veszi a mosogató alá szerelt konyhamalacot. Napok óta furán működik, lehet, hogy ez a kemény tészta végképp tönkrevágná.

– És hű… itt egy csomó cikk, mind ilyesmiről szól – folytatja Isla. – Jézusom, volt egy fickó, aki a padlásán talált valakit, aki ott élt. Szó szerint. Az ember felmászott a feljárón a saját padlására, és szembetalálkozott egy idegennel. Egy másik cikkben meg egy gyerek szerepel, aki felnézett az ágya fölött valami kürtőbe, és szembetalálta magát egy szempárral. Őt bámulta.

Julia jelentőségteljes pillantást vet rá.

– És képzeld, anya, senki sem hitt neki, míg hónapokkal később nem találtak odafent egy hullát. Basszus, férgek potyogtak ki a kürtőből. Innen derült ki.

– Jól van, elég! Most válaszolt az üzenetedre az a tiktokos ember? – biccent a telefon felé Julia, amikor pittyen az értesítés.

Isla ránéz.

– Igen. Azt írja, hogy a #TheLoft hashtagnél találta, és egy csomó másikkal együtt posztolta ki. Semmit sem tud arról, aki videózott, csak annyit, hogy a profilja Lepus123.

– Akkor megnézhetnénk ezt a Lepus123-at, nem?

– Persze, de a legtöbb ember nem ír ki magáról semmit a TikTok-profiljára. Uh… semmi. Totál semmi. Csak a neve, annyi, hogy Lepus123. Nincs egy követője sem, és profilképe sem.

– Akkor talán őt kellene megkérdeznünk, hogyan csinálták a videót, nem? – És miért, teszi hozzá magában Julia.

Isla írni kezd.

– Várj, majd én! – nyúl a telefonja után Julia.

– De miért?

– Nem szívesen gondolok arra, hogy egy tizenhárom éves lány idegeneknek írogat a neten.

– De csak annyi lenne a különbség, hogy te írod be ugyanazokat a szavakat. Attól még az én fiókom.

– Igaz… de nekem jobb érzés volna.

Isla az anyja kezébe nyomja a telefonját, és alig hallhatóan motyog hozzá valamit. Julia rövid gondolkodás után ezt írja:

Szia! Meg tudod mondani, hol találtad ezt a videót?

Visszaadja Islának a telefont.

– Hű, anya! Kemény! Simán elmehetnél CIA-ügynöknek!

– Hé, ne kötekedj! – mondja neki Julia, ami valójában azt jelenti, kérlek, kötekedj még, mert ez ezerszer jobb, mint a lesújtott csönd. – Elküldenéd? Nem lenne jó, ha rossz gombot nyomnék elküldés helyett.

Isla arca elfelhősödik.

– Nem lehet elküldeni. – Felnéz az anyjára. – Ráfrissítettem, és a profilja eltűnt. Aki a videót posztolta, törölte a fiókját.

Julia újra átveszi a telefont. A Lepus123 nevű felhasználó eltűnt. A videó eltűnt. A másik profilról is eltűnt a poszt. Rákattint a #TheLoft hashtagre, de ott sincs nyoma a házukról szóló videónak. Sok másik klipnek igen: feketébe öltözött alakok másznak le a padlásfeljáróból, és körülsettenkednek a házban. Vannak köztük viccesek, vannak köztük olyanok, amelyek hátborzongatóan valódinak tűnnek. De ez csak egy új trend a közösségi médiában, emlékezteti magát Julia. Valaki megszerzett egy videót a házuk belsejéről, és odaphotoshopolt egy símaszkos figurát.

Támad egy ötlete. Keresgélni kezd Isla videói közt a TikTokon.

– Anya, ne nézegesd a videóimat! – nyúl Isla a telefonja után.

– Várj, csak azt szeretném megtudni, vannak-e olyanok, amiken látható ez a ház.

Julia azonnal látja, milyen sok klipen szerepel a házuk. Isla hálószobája: lézerfénnyel megvilágítva, a falak Dua Lipa-poszterekkel ékítve; ruhák és Isla kristálygyűjteményének darabjai, elszórva a vastag bézs szőnyegen. A konyha is sokszor látható – a kamera végigfut a szigorú hófehér falakon, amelyeken itt-ott Gabe festményei és családi fotók láthatók, meg az ősrégi Monet-nyomat, ami mindenhová elkísérte Juliát. Egy klip bepillantást enged a hűtőjükbe, a polcokon, az organikus zöldségek meg a drága sajtok közt megbúvó rozés és fehérboros palackokra. Julia a lányára néz.

– Tényleg muszáj a hűtőnk belsejében is videóznod? Meg – néz le újra a kijelzőre – megörökítened a mágnestáblát és a teendőimről írt listámat?

– Uh, nem érted a lényegét. – Isla kinyújtja a kezét. – Most már kérem a telefonomat.

– Pillanat…

A telefonon most olyan klip indul el, amelyen látható a lépcsőpihenő meg a lépcsők, ahogy Isla lefelé lépked. A kamera végigpásztázza az előteret, a felirat hozzá: „Amikor a folyosón álló lámpa többe kerül, mint egy évi fizetésed.”

Julia felnéz a lányára, aki vállat von.

– Ez az igazság, nem?

– De akkor sem vagyok biztos benne, hogy ezt online kellene mutogatni. Bárhogyan is, lehetséges, hogy az illető, aki azt a másik videót csinálta, ezt használta fel hozzá, nem? Nézd csak, itt a bejárati ajtó látszik, aztán a lámpa meg a tükör. Pont, ahogy az előbb láttuk a másikon, nem?

– Azt hiszem…

Julia újra a telefonra néz. A következő klipen Isla az ágyán ül, a kamera az arcát mutatja. Sír.

A valóságban megpróbálja kikapni az anyja kezéből a telefont.

– Hé, várj már egy kicsit! Megbeszélhetnénk ezt?

Isla görnyedten nekidől a pultnak.

Julia átadja neki a telefont.

– Mi van ezzel a videóval?

– Semmi.

– Arról van benne szó, hogy ideköltöztünk? – kérdezi Julia óvatosan.

– Nyilvánvalóan. – Szófukar Isla visszatért.

– Meg fogod szokni, kicsikém. – Ó, közhelyek, milyen gyengék vagytok!

– Komolyan? – Isla már nem görnyed. A kezét a csípőjére csapta, a szeme szikrázik. – Kirángatsz minket az iskolából, átköltöztetsz minket a fél világon, és még csak el sem árulod, miért!

– De tudod, miért. Mindig mondogattuk, hogy vissza fogunk költözni ide, és ha nem itt jársz középiskolába, nem teszed le az ír érettségit, túl drága lesz az egyetem, és nekünk…

– Hagyd ezt abba, anya! Ez bullshit, és te is jól tudod. Milliókért adtad el a cégedet. Gazdag vagy. Csak túl zsugori ahhoz, hogy fizesd az egyetemet, és megengedd, hogy Kaliforniában maradhassunk!

Julia érzi, felmegy benne a pumpa, de igyekszik megőrizni a higgadtságát.

– Nem vagy igazságos. És a dolgok egyáltalán nem voltak olyan nagyszerűek ott sem, amikor eljöttünk.

– Miről beszélsz?

– Arról a Riley-ügyről.

– Jaj, anya, ne már! Riley szemét kis ribanc, de ő is csak ember. – Isla könnyedén ejti ki a „ribanc” szót, de az anyjára vetett oldalpillantás sokat elárul. Folyik a korlátok kitapogatása. – És egyébként is, az utolsó hónapban nem is járt suliba.

Tudom, és azt is, hogy miért.

– Mi az? – Isla felfigyelhetett valamire az anyja arcán, aki nagy erőkkel átrendezi a vonásait. Isla nem jöhet rá, hogy mi történt valójában Riley-val, főképp most nem, amikor már idáig eljutottak.

– Semmi. És az eredeti témánkhoz visszatérve, szerintem valaki leszedte a videódat, azt használta fel ahhoz a padlásoshoz. A maszkos embert valószínűleg Photoshoppal illesztette be. Például valamelyik másik videóból, amiknél szerepelt a Loft hashtag.

Isla elgondolkodva néz rá.

– Lehet… Én nem tudnám megcsinálni, de mások talán igen. Vannak elég klassz videószerkesztő applikációk…

Julia hang nélkül sóhajt egyet. Szerencsére sikerült témát váltani.

– Akkor erről lehet szó. Valaki megviccelt minket. Talán az egyik kaliforniai barátod, vagy egy random követőd, ami egy icipicit hátborzongató. De bárhogyan is – emeli fel Julia a kezét – már eltűnt.

És ezzel vége az ügynek. Isla bevonul a telefonjával a szobájába, Luca a dolgozószobában játszik a Marióval. Julia, mialatt az esti találkozóra készül az újonnan berendezett, drága öltözőszobájában, a drága új otthonában, ismét tűnődni kezd a teendőlistáján szereplő tételeken, és hamarosan ki is megy a fejéből a lánya telefonján látott videó.

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

Később

Köszönetnyilvánítás

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Bardi Betty

Előkészítés Bardi Betty

Korrektúra Takács Andrea

Tervezőgrafika, tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Bona Nova SC – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Teachers – SIL Open Font License