Farkas Anett: Diótörő

© Farkas Anett, 2024

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A szerző eddig megjelent kötetei:

A 33-as beteg, 2021

A 33-as ügy, 2022

A 33-as áldozat, 2022

Kettős játszma, 2023

Lázadó angyalok, 2023

Bármi áron, 2024

Sakk-matt, 2024

Szerkesztette: Kovács Attila

Korrektúra: Török Tünde

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Facebook-oldal:

https://www.facebook.com/farkasanett2001/

Instagram-oldal:

@farkasanett2001

ISBN 978-615-826-102-9

Pitypang Kiadó, 2024

Felelős kiadó: Farkasné Pozsgai Anett

Bazsi, 2024

TARTALOM

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

Ezt a könyvet ajánlom sok szeretettel:

Adrinak

Katinak

Nikinek

Mi négyen tudjuk már, hogy a barát
az a személy, akit felhívhatsz az éjszaka
kellős közepén azzal, hogy megöltél valakit,
és ő csak annyit kérdez:
hova ássuk el a hullát?

AAAA

PROLÓGUS

Bele lehet halni a félelembe? A kislány zihálva vette a levegőt, lélegzete meglátszott a hidegben. Ez volt az egyetlen, amit látott, koromsötét volt körülötte minden. A közvilágítás nem működött, teljesen magára volt utalva. Érzékelte, hogy az idegen a közelében van, az orrába kúszott savanykás illata. Számtalanszor megtette ezt az utat hazafelé, mindössze két utca választotta el az otthonától. Fáradt és kimerült volt, kikészítette a tánc, és a vele járó számtalan feladat. Óvodás kora óta balerina szeretett volna lenni, amikor felvételt nyert a környék legnevesebb iskolájába, azt hitte álma végre valóra válhat. A nagyok között táncolt, tudása felért az övékével. Ez büszkeséggel töltötte el, és még inkább bizonyítani akart a szüleinek, de leginkább saját magának. A torkában dobogott a szíve, gombóc gyűlt a gyomrában, ahogy az álmaira gondolt, az elképzelt jövőjére, és arra, valaki kitartóan követi. Az alak egyre közelebb ért, cipőjének orra szinte súrolta a kislány sarkát. Mit csináljon? Fusson el? Lenne értelme? Olyan közel volt már a házhoz, ahol lakott. Fülében vér zubogott, hátán izzadság csurgott, haja arcába csapódott. Szíve hevesen vert, jelezte a rá váró veszélyt. A környék kihalt volt, mindössze cipőjének kopogása vert visszhangot. Az érdes, hosszú ujjak hirtelen megragadták törékeny derekát, behúzva őt jobbra, egy szűk sikátorba. Megrázkódott, ahogy ököl csapódott az orrába. A teste összerándult a fájdalomtól, aztán újra kiengedett, ahogy a vér vékony fonala elindult az arcán. Sikítani akart, de a szájába valami ismeretlen anyagot tömtek. Szeme vérágas lett az erőlködéstől, bensőjén alattomosan száguldott végig a hányinger. Mi lesz ennek a vége? Nagyokat nyelt, próbálta visszaszorítani a hányást, hisz jól tudta, az végzetes lehet. Hiába nézett körül, hiába fohászkodott segítségért, senkit sem látott. A csuklyás alak sokkal nagyobb volt, mint ő, és sokkal erősebb. A kislány minden tőle telhetőt megtett, hogy kiszabaduljon a gyilkos karmai közül. Kilenc évéhez képest kitartóan küzdött, mindaddig, amíg bokájába éles, lüktető fájdalom nem nyilallt. Akaratlanul pillantott a lábára, bal bokája kifordult, a deformitás szemmel látható volt. Hangosan felnyögött, bár a nyelvéhez tapadó szövet visszaszorította kikívánkozó hangját. Teste elernyedt, a koszos betonra hullott, a feje fájdalmasan koppant, mielőtt elméje elköszönt volna a külvilágtól, még felsejlett előtte a mai óra, ahogy a tánctanár megdicsérte, és rá osztotta a kedvenc darabjából a főszerepet. Még felvillant előtte, mennyire örült, hogy kecses járása megbabonázta a többieket.

A csuklyás alak föléje tornyosult, kezében egy balettcipő fűzőjét tartotta, szorosan az ujjai közé tekerve, végül rászorította áldozata vékony nyakára. A lány utolsó próbálkozásként támadója felé kapott, ezzel elmozdítva álarcát. A kapucni mögül kibukott egy arc, gúnyosan mosolygott. A kislányba szorult a levegő, szemében jeges rémületté dermedt a felismerés. Még reménykedett, miközben rettegett.

Miért választotta épp őt a gyilkos? Tette fel magának a kérdést, habár jól tudta rá a választ.

Tudta, miért ő fekszik a gyilkos kezei közt.

Tudta, hogy nem fogja élve megúszni.

Tudta, miért vár rá ilyen kegyetlen halál.

Iszonyatot, aztán megdöbbenést érzett. Undorodott a kifordított bokájától, a tettétől, saját magától és attól az embertől, aki megpróbálja elvenni a fiatalságát. Hibát követett el, de nem szólt neki senki, hogy ebből baj lehet. Kislány volt, még gyermek, tudatlan és gonosz. Könnyein át harag lobbant a szemében: haragudott a világra, de leginkább saját magára. Fel sem fogta, mit tett.

Bocsánatot akart kérni.

Könyörögni az életéért.

Akart egy utolsó esélyt.

Végül rájött, semmi értelme küzdenie. Úgy érezte, súlyos, öntudatlan álom száll rá, olyan álom, mint amikor esténként holtfáradtan feküdt le a szobájában. De ez másmilyen álom volt. Hisz egy kihalt sikátor kövén feküdt, egy gyilkos karmai közt, védtelenül, elesetten, bűnökkel megkövezve. Az álom kísértetiesen kopogott a szemhéján, bekebelezte, magával rántotta. Ezúttal hosszú útra vitte, olyan helyre, ahonnan többé nem volt visszaút. Úgy feküdt le, hogy tudta, többé nem fog felkelni. A halál szaga gúnyosan keveredett az élettel, végül az előbbi győzedelmeskedett, magával ragadta a parányi lelket. A gyilkos felkészülten tette a dolgát.

Vérrel végigsimított áldozatán.

Elhelyezte a kifordított boka mellett a figurát.

Ezúttal egy karláncot vitt magával.

Lehúzta a vékony csuklóról a becses ékszert, zsebébe süllyesztette, és elhagyta a helyszínt. Úgy jött, ahogyan távozott: észrevétlenül, akár egy szellem.

1. FEJEZET

2019

Kelemen Bálint végigsétált a tágas nappalin, tekintetével a régi szürke kanapét és a dohányzóasztalt pásztázta, majd a konyhában tűnt el egy időre. Szemét egy kávésbögrén pihentette, aztán meggondolta magát. Mégsem akart koffeint, annak ellenére, hogy koncentrálnia kellett. Össze volt zavarodva: szomorú és vidám volt egyszerre. Forgott körülötte a helyiség. Lassan, gyorsan, lassan, gyorsan. Az étkezőasztalhoz sétált, a négy szék közül megkapaszkodott az egyikben, térde megrogyott. A veszekedés a nővérével teljesen kikészítette. A harag hulláma elborította az elméjét, arra gondolt, túlságosan nagy felelősséget vett a nyakába annak idején. De már késő volt visszakoznia, bár a szíve legmélyén nem is akart. Jól tudta, szülei halála után túl sok mindent vállalt, mégsem bánta meg ezt a döntését. Úgy érezte, ez az út neki lett kikövezve, így végig fog már menni rajta. Az apja halálával megváltozott az életük. Előtte boldog család voltak, ők négyen: anya, apa, Bálint és a nővére, Emma. A szüleik mindent megtettek annak érdekében, hogy tisztességes embereket faragjanak belőlük. Bálint az érettségi bizonyítványának a megünneplésére készült, amikor délután egy rendőr adta át nekik a szörnyű hírt: az apjával munkahelyi baleset történt. Harmincöt métert zuhant annak az épületnek a tetejéről, ahol ácsként dolgozott. Bálint jól emlékezett, bármikor fel tudta idézni, hogy milyen rezzenéstelen arccal közölte velük a rendőr a tényt: az apjuk többé nincs. Az anyjuk mély depresszióba zuhant, elmegyógyintézetbe került, ahol fél évvel később végzett magával. A fiú és nővére magára maradt, árván. Egymásra voltak utalva. Bálint mindent megtett annak érdekében, hogy gondját viselje testvérének. Muszáj volt erősnek maradnia, példát kellett mutatni a külvilág felé, hogy erős. Az igazsághoz viszont hozzátartozott, de ezt még magának sem merte bevallani, hogy a baj már jóval azelőtt elkezdődött, hogy édesapját baleset érte. Merengéséből Emma erőteljes hangja zökkentette ki. Bálint kiengedte a beszívott levegőt, és szép lassan törékeny alkatú testvére felé fordult.

– Mit ennél ebédre? – kérdezte Bálint, és magában sóhajtott.

Emma az étkezésével a sírba tudta kergetni, egyszerűen fel sem bírta fogni, miért ennyire kriminális ezen a téren.

– Jégsalátát kívánok pirított csirkemellcsíkokkal – felelte kimérten a lány.

– Nem gondolnám, hogy van itthon jégsaláta.

– Akkor hozzál a boltból!

– Ugye tudod, hogy te is képes vagy kimozdulni a házból?

Emma orrlyuka kitágult, szeme szikrákat szórt.

– Nincs összefüggésben az, hogy mit tudok és mit akarok.

Bálint csak állt, legszívesebben felpofozta volna, aztán minden türelmét összelapátolva válaszolt:

– Rendben van, a műszakom csak két óra múlva kezdődik, addig szerzek neked olyan salátát és elkészítem az ebédedet. Így rendben leszünk?

Emma teste rázkódni kezdett, feje lehanyatlott, keze csüggedten lógott az oldalán, alig lehetett hallani, amit mond:

– Sajnálom, én nem akarok veled így viselkedni. Nem tudom, miért csinálom minden áldott nap ezt.

Bálint leguggolt, tenyerét nővére arcára simította, száját félmosolyra húzta.

– Te csak ne aggódj miattam! Kibírom – türelmet erőltetett magára. – Ha jégsaláta a kívánságod, akkor addig megyek, amíg nem találok neked egyet. Ha kell, az összes zöldségeshez bemegyek.

– Nem fontos.

Évek óta játszmáztak egymással, Bálint arra gondolt, hiába, hogy a nővére majd negyvenéves, sokszor úgy viselkedik, akár egy gyerek. Persze megértette, hisz nem neki kellett tolószékben töltenie az egész életét. Emma sokszor az öccsét hibáztatta a történtek miatt, rajta kérte számon múltbéli sérelmeit, még ha azokhoz semmi köze sem volt Bálintnak. Csupán arról volt szó, hogy a férfi meg tudta valósítani az álmait, míg a nő a lehető legmesszebb került azoktól.

– Próbálj meg nem görcsölni ezen annyira! – vigasztalta Bálint.

Olyan közel hajolt a nő arcához, hogy összekeveredett a leheletük. Mellkasuk összeért, Bálint szorosan vonta magához a testvérét.

– Muszáj egy kicsit jobb színben látnod a világot, Emma.

– Miattad újra megpróbálom.

– Pár nappal ezelőtt olyan boldognak láttalak. Azt az Emmát szeretném – egyenesedett fel a férfi, és ellépett a testvére mellől. – Öltözködj normálisan, mosakodj meg gyakrabban! Mondtam már, ha ehhez segítség kell, kérek melléd megint egy ápolót.

A nő idegesen gyűrögette magán elnyűtt, bő ruháját. Beletúrt hosszú, barna hajába, mely csapzottan verdeste a vállát. Emma valóban elhanyagolta magát, az öccse nem túlzott.

– Nem akarok idegent a házunkba. Jól megvagyunk ketten.

– Én csak segíteni szeretnék neked, de nem tudok veled lenni a nap huszonnégy órájában, dolgoznom kell.

– Tudom – harapta meg az alsó ajkát Emma.

– Gondold át! Neked sem jó, hogy egész nap egyedül vagy itthon.

– Sokat olvasok, elvagyok.

– Ez akkor sem megoldás. Ismerkedned kéne.

– Annyiszor próbálkoztál már ezzel, még nem unod? – emelte meg a hangját a lány. – Nem fog sikerülni! Jó nekem így! Nem akarok ismerkedni! Utálom az embereket! – nyúlt a bal combja alá.

Bálint arra gondolt, talán túl engedékeny. Rámenősebbnek kellene lennie. Attól félt, Emma örökölte édesanyjuk súlyos depresszióját, és nem volt benne biztos, hogy újra végig tudja csinálni azt a tortúrát. Rettegett ettől, és az volt az igazság, nem volt kihez fordulnia a problémájával. A munkája jelentette neki a mentsvárat, ahova el tudott menekülni, és ahol sikerült pár órára elfelejtenie a mindennapok szürkeségét, bánatát, keserűségét. Fiatal volt még ahhoz, hogy az egész életét a testvére mellett élje le. Próbált randevúzni, próbált kapcsolatokba bonyolódni, de amikor választania kellett az aktuális partnere és a testvére között, mindig az utóbbi mellett döntött. Hiába örökölte apja magas, sportos alkatát, mélybarna szemét és sűrű, fekete haját, karizmatikus arcát, mégsem tudott kitörni ebből az ördögi körből. Emma folyton-folyvást bekúszott a magánéletébe, és akaratán kívül keresztbe tett neki. A lány nem tudta, hogy Bálint milyen szinten őrlődik, mennyire ki van szolgáltatva neki, milyen sok áldozatot hozott már a háta mögött érte.

– Mi van a kezedben? – bökött ujjával Bálint Emma felé. – Megnézhetem?

Emma a tenyerébe gyűrte a papírdarabot, és mérgesen fújtatott, akár egy macska.

– Ez egy levél, és a tartalma csak rám tartozik.

– Ki ír neked levelet? – kíváncsiskodott Bálint. – Ő? – halkult el a hangja.

– Nem mindegy?

– Igazából örülök, ha mással is kommunikálsz, és nem csak velem.

Emma gondosan a zsebébe hajtogatta a levelet, homloka gyöngyözött az izgatottságtól. Fészkelődni kezdett a tolószékben, remegve ragadta meg a kocsi két oldalát.

– Azt hiszem, ideje lepihennem.

Bálint óvatosan a vállára tette a kezét, kedveskedni akart, csak hirtelen nem tudta, hogyan. Éles hang zavarta meg a meghitt pillanatot, a férfi telefonjának csengőhangja betöltötte a tágas helyiséget. A készülékhez sétált, szeme összeszűkült, amikor meglátta a hívó fél nevét a kijelzőn.

– Parancsoljon, uram! – szólalt meg. – Hallgatom.

Bálint arca megmerevedett.

– Gyilkossági ügy? – vonta fel kérdőn a szemöldökét. – Új társ? – pulzusa megemelkedett az újabb meglepetéstől.

A férfi főnöke pár mondatban elmondta, mit vár el a másiktól, aztán elbúcsúztak egymástól. Bálint nyomozóként dolgozott a zalaegerszegi rendőrkapitányság bűnügyi osztályán. Kiemelkedő teljesítményének és készséges magatartásának köszönhetően tisztelték társai, és a főnöke rendre őt bízta meg a legfontosabb ügyekkel. Ezúttal sem történt másként. Kelemen Bálint kapta azt a gyilkossági ügyet, mely napokon belül rettegésben fogja tartani újra a várost.

– Mivel bíztak meg ezúttal? Úgy nézel ki, mint aki szellemet látott.

– Talán csak tényleg egy szellemről van szó – válaszolta, közben magában sóhajtott.

Emma kifejezéstelen tekintettel bámulta öccsét, nem értette, miért változott meg ennyire a hangulat kettejük között. Szinte kézzelfogható volt a feszültség, ami beburkolta őket.

– Mi történt? Mi a baj, Bálint? Megijesztesz!

– Jobb, ha nem tudod, attól félek, felzaklatna – felelte öccse szigorúbban, mint szokta. – Menj a szobádba és pihenj le, ahogyan tervezted. A vártnál előbb kell felvennem a szolgálatot.

– Mi lesz az ebédemmel? – háborgott a nő.

– Az ebéd jobb esetben vacsora lesz, rosszabb esetben holnap reggeli – a férfi gondolatban már máshol járt. – Tedd meg nekem azt a szívességet, hogy ezúttal rendelsz magadnak valamit és jól viselkedsz.

– Nem vagyok már óvodás! – kiabálta Emma.

– Akkor viselkedj felnőtt ember módjára!

– Kezelj akkor úgy, ne pedig akként, mint egy gyereket.

– Ne csinálj több butaságot!

Bálint megfogta a tolókocsit, és gyors tempóban a lány szobájába kormányozta. Köszönés nélkül rácsukta az ajtót. Szíve elszorult ettől a szigorú viselkedéstől, de úgy érezte, ebben a helyzetben muszáj keménynek lennie. A zárból kilógó kulcsot figyelte, már épp nyúlt volna érte, végül meggondolta magát. Nem zárhatja rá az ajtót. Nem teheti ezt vele.

– Nem mehet így tovább – fejét két keze közé fogta, szemét lehunyta, és az ajtónak dőlve könnyezni kezdett.

A munkájára akart koncentrálni, arra a feladatra, ami előtte állt. Nem kívánt sokat az élettől, pusztán szerető családot, egy támogató testvért, barátnőt és biztos állást. Ennek ellenére romok közt evickélt.

Már rég rájött, hogy az élete nem akkor siklott ki, amikor az édesapja lezuhant arról a tetőről. Arra is rájött, nem az anyja halála okozta a vesztét.

Nem a szülei felelnek mindazért, ami most vele történik.

Hányingere lett a rátörő igazságtól. Előre látta a jövőt.

Nem eszik, nem iszik, szédül, remeg.

Rosszul lett a rá váró feladattól. Az emlékképek úgy rohanták meg, akár legyek a döglött tetemet.

A kifordított boka…

A vérrel összekent áldozat…

A hátrahagyott figura…

A főnöke szavai tövisként fúródtak a szívébe. Újra kezdődik a borzalom. Hát nem volt elég egyszer túllépni a múlton? Akkoriban gyerekként küzdött, ezúttal felnőttként kell szembenéznie a halállal. Hiába próbálta kikapcsolni kattogó agyát, hiába akarta megállítani az emlékképeket, megmagyarázhatatlanul rátört a sírás. Szavait szinte itták az őt körülvevő falak, beszívták és őrizték a többivel együtt:

– Meg foglak védeni, Emma. Meg foglak védeni tőle…

2. FEJEZET

A nő nem ült autóba, hiába parkolt egy új Vitara a lakása előtt. A hideg szél ellenére a házhoz tartozó közös pincéből kitolta a biciklijét, és arra ült fel. Kezén megigazította a kesztyűjét, fülére húzta a meleg fejpántot, kabátját az álláig tolta, aztán útnak indult. Lassan tekert, nem akart idő előtt a főnöke ajtajában téblábolni. Az éjjel alig aludt valamit, szüleivel késő estig lógott a telefonon, ameddig lehetett, elhúzta a búcsúzást.

– Minden rendben lesz, ne izgulj! – idézte fel édesanyja szavait.

– Te is izgultál annak idején, nem igaz?

– Valóban. Viszont neked nem ez az első napod.

– Az irodában az első lesz.

– Ez nem igaz, dolgoztál már irodán.

– De nem ott, anya – ellenkezett tovább a lány.

A nő eddig baleseti helyszínelőként dolgozott, aztán szabálysértési előadóként folytatta a munkáját a rendőrségen, Hévízen, valamint Balatongyörökön többek között. Most arra várt, hogy a zalaegerszegi bűnügyi osztályon elfoglalja méltó helyét mint nyomozó. A főiskolán nem a bűnügyi szakot választotta, csak később kezdett el érdeklődni a terület iránt, előbb kipróbálta magát több helyen, végül úgy döntött, ez az, ami vonzza. Imádta az izgalmat, a kihívásokat, annak a lehetősége, hogy munkája során veszélybe kerülhet, huszonöt éves kora ellenére lázba hozta. Még nem tapasztalta meg igazán a dolgokat, gyűjtögette az élményeket. Mindig többet és többet akart, a hivatását tolta az első helyre. Miután sikerült a különbözeti vizsgája, úgy érezte, eljött az ő ideje. Pár hónapon belül megüresedett a zalaegerszegi bűnügyi osztályon egy nyomozói poszt. A kolléga nyugdíjba vonult, így ő léphetett a helyére. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy az apja révén korábban is érvényesülhetett volna, hisz ő volt a keszthelyi rendőrkapitányság vezetője, de nem akart ilyen befolyással előrébb kerülni. Saját erőből és a tudásából akarta elérni a céljait. Ezt becsülték benne a szülei, habár minden döntésével nem értettek egyet.

– Nem örülök, hogy veszélynek teszed ki magad. Olyan fiatal és tapasztalatlan vagy még – folytatta az anyja.

– Te sem voltál sokkal idősebb, amikor igazán a pályára léptél. Ráadásul neked még velem is meg kellett küzdened, hisz sokáig segítség nélkül, egyedül neveltél. Sokkal nehezebb volt a te életed, mégsem panaszkodtál soha.

A vér szerinti apja még akkor életét vesztette, amikor édesanyja méhében volt. Az az autóbaleset végleg megváltoztatta mindannyiuk sorsát.

– Ha te nem lennél, kicsim, nem lenne értelme semminek. Vigyázz magadra, és hívj fel minket holnap este is! – nyugtázta a beszélgetést az anyja. – A hétvégén várunk haza.

A lány szívét megmelengették anyja szavai. Annak idején dolgozhatott volna a közelükben, de ő úgy döntött, inkább Zalaegerszegre költözik. Önállósodásra adta a fejét, bár ennek ellenére mindennapos volt a kapcsolat a szülei és közte. Egy másfél szobás lakásba költözött, alig hatvan kilométerre a családjától. Közel volt hozzájuk, mégis távol, hogy egyedül dönthessen, a saját életét élje. Az anyja szavai bátorságot gyújtottak a szívében. A kapitányság előtt leszállt a bicikliről, beütötte a kapu kódját, a drótszamarat lelakatolta a megszokott helyére, és elindult az épület gyomrába. Az izgalom újra eluralkodott rajta, képtelen volt eltitkolni lelkesedését. Felliftezett a negyedikre, lázasan gyalogolt végig a hosszú folyosón, megállt az ötödik ajtó előtt, és lenyomta a kilincset. A torka kiszáradt, de amint belépett a terembe, nyugalom szállta meg. Hiába fordult felé minden tekintet, hiába állt le a beszélgetés, ő már többé nem izgult.

– Segíthetünk valamiben? – szólította meg az egyik férfi, a szakálla olyan szabályosan volt az arcára igazítva, hogy a lány biztos volt benne, ezért legalább fél órával kellett előbb kikelnie az ágyból.

– Az osztályvezetőhöz jöttem, kilenc órára van megbeszélésem vele – felelte, aztán kezét nyújtva bemutatkozott.

– Te vagy az új lány! – kiáltotta hátulról egy rendőr. – Kérsz kávét? – kevert egyet a sajátján.

– Később elfogadom, de szerintem most inkább bekopogok – bökött a csukott ajtó felé. – Az ott a főnök irodája, ugye?

– Majd én bejelentelek – sietett a segítségére a titkárnő. – Amióta bejött, azóta telefonál, szerintem valami nagyon fontos ügybe csöppenhetett. Akkor szokott ennyire elvonulni. Egyébként ne félj tőle, egész jó fej. Ritkán van csak rosszkedve – kacsintott rá a barna hajú nő.

A titkárnő óvatosan bekopogott, átlépte a küszöböt, vékony hangján közölt valamit az osztályvezetővel, azt követően az új lány felé fordult:

– Két perc türelmi időt kér, szólni fog – mosolygott rá.

A nő kurtán biccentett, ujjait összefűzte maga előtt. Többször akaratlanul a hangosan kattogó órára nézett.

– Még most sem kéred azt a kávét?

Mielőtt a lány válaszolhatott volna, egy erős hang szólította. A zárt ajtók mögül érkezett a felkérés, így az italt udvariasan újfent visszautasította, és belépett az irodába. Gondosan becsukta az ajtót, és a szoba közepéig sétált. Tisztes távolságban megállt új főnöke előtt, és várta, vajon milyen beszédet tartogat számára.

– Sokat hallottam magáról – közölte rögtön a férfi. – Azt gondolom, jobb, ha tegeződő viszonyra váltunk, így könnyebb lesz együtt dolgoznunk.

– Köszönöm, uram. Megtisztelő a felajánlása – tördelte az ujjait, a főnöke szigorúan nézett rá. – Felajánlásod – javította ki rögtön magát.

– Hamar tanulsz, ez így rendben – vigyorgott a lányra a másik.

A nő csak most mérte alaposan végig az előtte ülő férfit, aki csak felállt és eléje lépett. Kezet rázott vele. Szigorúnak vélte, testtartása túlzott magabiztosságról árulkodott.

– Nem tulajdonságom szaporítani a szót, egyből szeretek a közepébe vágni a dolgoknak – mondta az új főnöke. – Az osztályomon sok fiatal dolgozik, nagyon megbízható, lelkes csapatom van. Remélem, gyorsan beilleszkedsz, mert szeretnélek egyből a mélyvízbe dobni.

A lány a másik mélybarna szemébe nézett.

– Szeretem a kihívásokat.

– Tudom. Alaposan utánad jártam, és bár nincs tapasztalatod még ezen a téren, ennek ellenére hiszem, nem fogom megbánni a döntésemet – magyarázta.

– Miről lenne szó? – csillant fel a nő szeme, arcát halvány pír borította el.

A főnök megköszörülte a torkát, kihúzta magát a forgószékben, és átható tekintettel figyelte az előtte ülő újoncot. Összekulcsolta ujjait az asztalon, kicsit arrébb tolta a vaskos aktát, mely elfoglalta a bútor felét, aztán beszélni kezdett:

– Három nappal ezelőtt egy diáklány meghalt – egy kis hatásszünetet tartott, hogy a lány felfogja. – Hazafelé tartott a táncórájáról, amikor egy ismeretlen hátulról leütötte, megfojtotta és eltörte a bokáját.

A nőnek halk sóhaj hagyta el a száját.

– A boncolás folyamatban van, a nyomozást nektek kell megoldani Bálinttal.

– Bálinttal?

– Igen, ő lesz a társad. Bálint harmincöt éves, fiatal ő is, de már többször bizonyította rátermettségét, úgy gondolom, sok mindent fogsz tőle tanulni.

– Rám bíznál első alkalommal egy ilyen horderejű ügyet? – lepődött meg a nő.

– Talán nem vállalod?

– Természetesen vállalom.

Az osztályvezető maga elé húzta a mappát, kinyitotta, és legyezőszerűen szétterített belőle mindent maguk előtt.

– Miután értesültem a hírről, nem téged akartalak első körben az ügyre helyezni, de mivel tudom, honnan jöttél, és milyen módon törtél előre a ranglétrán, azt hiszem, képes vagy ezt a dolgot megugrani. Bizonyíthatsz, és szerintem fogsz is. Bálint mellett kiteljesedhetsz, nagyszerű nyomozó, kiváló szakember.

– Alig várom, hogy megismerjem. Nagyon örülök, hogy ilyen lehetőséget kaptam. Minden tőlem telhetőt megteszek.

– Hamarosan itt lesz a társad. Egyébként, hadd kérdezzem meg: nem ismerős ez az ügy neked?

A lány meglepetten hátrahőkölt.

– Nem. Talán hallanom kellett volna valamit róla a médiában?

A vezető megrázta a fejét.

– Szerencsére még egyik újság és tévé sem hozta le a hírt, teljes hírzárlatot rendeltettem el a kapitánnyal – mondta. – Bár egy ilyen esetet nem sokáig tudunk eltussolni. Ahhoz túl nagy jelentőséggel bír, ráadásul… – nem bírta befejezni a mondatot, mert ebben a pillanatban csatlakozott hozzájuk valaki.

A fiatal férfi ruganyos léptekkel szelte át a helyiséget, a lány fél szemmel figyelte, érezte, milyen magabiztosságot sugároz.

– Épp időben, fiam! – szólt az osztályvezető, Attila. – Foglalj helyet, máris felvázolom, mivel álltok szemben, de előtte szeretnélek bemutatni az új társadnak.

A nyomozó a lány felé fordult, szinte felnyársalta a tekintetével. Tetszett neki, amit látott. A nő ugyan ült, de így is meg tudta állapítani, milyen csinos. Hosszú, szőke haja a háta közepéig ért, karakteres, bájos arca egy pillanatra elfeledtette a férfivel, miért is érkezett korábban a munkahelyére.

– Kelemen Bálint, kérlek, ismerd meg új kollégánkat, egyben a társadat: Pintér Annát.

A nő elmosolyodott, kivillant szabályos, fehér fogsora. Rögtön szimpatizált a másikkal.

– Nagyon örülök, a főnök szépeket mesélt rólad – harapott rá az alsó ajkára. – Szólíts csak Fannának.

– Fanna?

– Hosszú sztori, majd elmesélem.

– Szóval már kibeszéltetek a hátam mögött, mi? – Bálint elhúzta a száját, nem lehetett tudni, mosolyog, vagy elégedetlen a dologgal.

– Nem szándékosan, fiam – vigyorgott Attila. – Később ráértek körbeudvarolni egymást, most helyezzük előtérbe, miért hívattalak ide titeket – váltott komolyra. – Gyilkosság történt, ráadásul van egy olyan érzésem, hogy az emberünk nem most kezdte el a játékát.

Anna megmerevedett, pupillája kitágult, szája kiszáradt a koncentrálástól.

– Hosszú délelőtt elé nézünk, mindent át szeretnék nektek adni, amit sikerült összegyűjtenem – nyugtázta a figyelmet a főnökük. – Lehet, még édesapádat is bevonjuk. A segítségünkre lehet hosszú távon.

– Az apámat? – képedt el a lány.

Az osztályfőnök mobilja ebben a pillanatban megcsörrent, ami arra késztette, hogy pár percre elhagyja az irodát.

– Te tudod, miről beszél? – kérdezte rögtön Fanna a társát.

Bálint úgy nézett előre, mint aki szellemet látott.

– Sajnos sejtem, miről van szó – súgta. – Viszont azt nem értem, jelen állás szerint mi köze mindehhez az apádnak?

Fanna értetlenül megvonta a vállát, fogalma sem volt, a főnök miért akarja az apját bevonni bármilyen szinten is nyomozásba. A szülei mindig óva intették, legyen megfontolt, ha egy ügy túl könnyűnek tűnik. Először azt gondolta, van egy gyilkos, biztosan hagyott hátra valami terhelő nyomot, és ők Bálinttal rögtön lecsapnak rá. De így, hogy az apja neve is felmerült, egyből tudta, ez az eset nehezebb lesz, mint képzelte. Hiszen ha Pintér Dávid neve szóba került egy ügy kapcsán, sejteni lehetett, hogy annak a végkimenetele nem lesz egyszerű.