részlet

© 2023 Klacsmann Borbála
Előszó © 2023 Pető Andrea

A szöveget szakmai szempontból ellenőrizte dr. Ádám István Pál

© 2023 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Gerhes Gábor

ISBN 978 963 355 835 5

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Szala Boglárka
Szerkesztette Zoltán Gábor
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Zsarnay Erzsébet
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Előszó

Egy városi legenda szerint a háború utolsó hónapjaiban egy frankfurti festőművész a városi tanács jól fizető megrendelésére éppen Hitler nagy méretű portréján dolgozott, amikor megtudta, hogy a szövetségesek hamarosan elfoglalják a várost. Átfestette a képet, hogy az új rezsimben is megkapja érte a megérdemeltnek vélt fizetséget, de nem túlságosan, mert hátha egyszer még az eredeti változatra lesz igény. Épp csak annyit módosított, hogy ne legyen egyértelmű, kit is ábrázol valójában a festmény. A kép sokáig ott függött a város tanácstermében, és mindenki úgy csinált, mintha nem venné észre, hogy egy átfestett Hitler-kép alatt ül. A Holokauszttörténetek a magyar állampolgároknak erről az „úgy csinált” és „nem vette észre” magatartásáról, annak létrejöttéről és következményeiről szól.

Miért kell elolvasni a Holokauszttörténeteket? – tehetik fel sokan a kérdést, hiszen úgy tűnhet, hogy szinte mindent tudunk erről a témáról. Van holokausztemléknap a középiskolákban, nemzetközi szervezetek ellenőrzik a magyar tankönyveket és képzik a középiskolai tanárokat, hogyan és mit tanítsanak, és arról folyik parázs vita, hogy kell-e még egy holokausztmúzeum Budapesten.

Politikusok, polgárok és diákok is fel tudják mondani az elvárt – és tegyük hozzá: hosszú évtizedek kutató- és oktatómunkájával létrehozott – holokausztnarratívát. Ugyanakkor egy nemrégiben készült tanulmány szerint még soha nem volt nagyobb a holokauszttal kapcsolatos tudatlanság. Mit rontottunk el, miért folyik el annyi pénz fölöslegesen a holokausztoktatásba? A hiba a frankfurti városházán sokáig ott lógó átfestett Hitler-kép történetében mutatkozik meg: a festő és az átfestett képet néző emberek viselkedésében.

Ezért fontos ez a kötet, hiszen a holokauszt idején élt hétköznapi emberek döntéseit és cselekedeteit mutatja be szakmai zsargon nélkül. De más szempontból is hiánypótló: mégpedig a tágabban értelmezett szakmai elbeszélés kereteinek átalakítása miatt. A Jad Vasem, az izraeli állami holokausztmúzeum így foglalja össze a magyarországi holokauszt történetét:

„Azáltal, hogy 1944. március 19-én a németek elfoglalták Magyarországot, a zsidók helyzete teljesen megváltozott. Addig a zsidóellenes törvények és a több mint százezer zsidó férfi munkaszolgálatra való vezénylése, a több tízezres veszteség ellenére a legtöbb zsidó viszonylagos biztonságban élt. Röviddel a megszállás után a németek a magyar rendőrség segítségével megkezdték a zsidók összegyűjtését a vidéki városokból, és deportálták őket. Május közepétől június elejéig 437 000 zsidót deportáltak az auschwitz-birkenaui megsemmisítőtáborba. Legtöbbjüket a megérkezésükkor rögtön megölték. 1944 októberétől a Nyilaskeresztes Párt uralma alatt több ezer budapesti zsidót lőttek le a Duna-parton, és tízezreket küldtek halálmenetben az osztrák határ felé.”

Ebből a leírásból hiányzik a helyi antiszemitizmus története, és az is, hogy 1944. március 19-e előtt, a magyar állam közreműködésével is történtek tömeggyilkosságok. A kiállítás szövege, illetve a holokausztról szóló tágabb narratíva csak a legritkább esetben elemzi a felelősség kérdését és azt, hogy az állami intézmények hogyan kezdték el minden ellenállás nélkül, csendesen kiszolgálni a megkülönböztető és gyilkos politikát. Kevés szó esik arról, hogy Magyarországon a mindennapi, egyszerű állampolgárok hogyan vettek részt a holokausztban.

De miért nem került a mindennapi, megélt felelősség kérdése eddig a kutatók érdeklődésének középpontjába? Ez azért is érdekes, mert a hagyományos történeti elemzés alapját adó források megvannak, ezekre épül ez a könyv is, de a források által bemutatott történésnek nincs nyoma a magyarországi kollektív emlékezetben.

Először is, mert a korábbi, 1989 előtti, az antifasizmus jegyében íródott munkák a Horthy-elit vezető politikusai mellett a Nyilas Pártot tették felelőssé, miközben kiemelték a kommunista ellenállást, és elhallgatták a zsidó vagy éppen a nem kommunista ellenállást, illetve az államapparátus együttműködését a németekkel. 1989 után pedig a kettős áldozatiság mítosza, miszerint Magyarországot előbb a németek, majd a szovjetek szállták meg, elhárítja a felelősséget, és láthatatlanná teszi a mindennapi elkövetőket. Az 1989 előtti és az 1989 utáni elbeszélés egyaránt arra épül, hogy a vezető politikusok döntéseket hoztak Németországban és az adott, szövetséges országokban, így Magyarországon is, mely egyes állampolgárait megkülönböztette másoktól, aztán ezeket az állampolgárokat deportálták, és megölték a koncentrációs táborokban.

Ez a folyamatosság abból ered, hogy 1989 után a fogalmak, a nyelv és a koncepciók a leomló vasfüggöny nyugati oldaláról érkeztek a korábbi vérszegény, főleg dokumentáló holokausztkutatásba – egy másik kontextusból – a kommunizmust túlélt és megélt zsidóság tapasztalatainak leírására. Ez addig nem jelentett problémát, míg a témában valójában csak tárgyszerű tényfeltárás folyt: ki, mikor, hol és mit csinált. De abban a pillanatban megváltozott a helyzet, amikor a kutatók ezeknek a tényeknek a magyarázatára kívántak választ adni: miért történt, és kinek mi a felelőssége ebben?, felszínre hozva a hazai holokausztkutatással kapcsolatos ellentmondásokat.

Erre az értelmezési konfliktusra 1989 után került sor. A hidegháború vége kettős harcot jelentett a demokráciáért és a nemzeti függetlenségért. Ebben a kontextusban a nemzetközpontú történelemszemlélet, amely a rendszerváltás utáni új nacionalizmusoknak is szerves alkotórésze volt, teljesen elfogadott jelenség lett, egyben fontos legitimációs eszköze az új kormányzatoknak. Ebben a keretben a második világháborúban kétes szerepet betöltő államok áldozati szerepben jelentek meg, mint a náci (német), majd a kommunista (szovjet) megszállás áldozatai. A kialakult „áldozatiságversenyben” a holokauszt súlya, jelentősége relativizálódott, és az érte való felelősség külső (nem nemzeti) szereplőkre tevődött át. Ennek a diskurzusnak a kialakításában több országban – Lengyelországban, a balti államokban, Szlovákiában és Magyarországon is – fontos szerep jutott szakmai szereplőknek – kutatócsoportoknak, újonnan létrejött intézeteknek, kiállítóhelyeknek –, amelyek aztán előnyös pozícióból indultak versenybe a kutatástámogatás állami forrásaiért, hiszen az emlékezetpolitikai versenyben volt állami kereslet a mondanivalójuk iránt. Ennek az értelmezési harcnak aztán hatása lesz a magyarországi holokausztértelmezésre is. Hiszen ismét az állam a történeti kutatás megrendelője, mely egyre kevésbé tart igényt annak kritikus elemzésére, hogy egy csoport miképpen sajátíthatja ki és állíthatja saját érdekeinek szolgálatába az államot.

A holokauszt minden egyes magyar állampolgár részvételével történt: mindenkinek volt a zsidótörvények által érintett szomszédja, barátja vagy üzletfele. Az átlagember esetében a felelősség elhárítására szolgáló „parancsra tettem” megfogalmazás megfelelője a „nem is tudtam róla”. Klacsmann Borbála könyve ennek a kényelmes és megszokott elbeszélésnek minden elemét megkérdőjelezi, és konkrét eseteken keresztül mutatja be, hogyan nyilvánította a magyar állampolgárok egyik része a másikat minden következmény nélkül „másnak”. És a megkülönböztetés érdekében hogyan módosította a jogi kereteket, majd az immár hatályos jogszabályoknak megfelelően hogyan rabolta ki, küldte halálba ezeket a magyar állampolgárokat, a később csodával határos módon hazatérőknek pedig csak nyögvenyelősen és részlegesen szolgáltatott kártérítést. Azt, hogy mi hangzott el és milyen döntések születtek az ebédlőasztaloknál a gőzölgő levesek felett vagy az elfüggönyözött szobák sötétjében, melyeknek hatására ilyen kérvényeket, beadványokat tettek egyes állampolgárok más állampolgárok ellen, nem tudjuk, csak sejthetjük. De ezeknek a döntéseknek az írott forrásai megmaradtak, és rájuk épül ez a könyv. A kapzsiság és a bizonyosság, hogy meg lehet úszni, sok tízezer magyart késztetett arra, hogy mások kirablása és halála árán javítson anyagi helyzetén.

Harmadszor bemutatja, hogy a kettős beszéd, amelyet annak idején a Kállay-kormány mind a németeknek, mind a szövetségeseknek megfelelni akaró, konfliktuskerülő politikája alapján Kállay-kettősnek mondtak, ma pedig pávatáncnak hívnak, szükségszerűen tragédiával végződik. Ez a tragédia nemcsak a zsidóság tragédiája, hanem azoké is, akik az elfüggönyözött szobákban döntéseket hoztak a szomszéd kirablására, és ügyesen megúszták. Ezt a mételyt a háború utáni igazságszolgáltatás nem tudta kiirtani. Nem azért, mert nem akarta, hanem azért, mert a népbíróságok rendszere alkalmatlan volt a rendszerszerű és tömeges kis és nagy árulások következtében elkövetett bűntettek elbírálására.

Igen kevesen mertek nemet mondani a gonosznak, ezért még nagyobb tisztelet illeti azokat, akik megtették. Az utóbbi időben a történeti kutatás súlypontja újból ezekre az ellenállókra tolódott át, éppen abból az okból, amiért Klacsmann Borbála könyve kulcsfontosságú. Mert a magyar holokauszt története az egész magyar társadalom története. Ahogyan Frankfurtban évekig nézték minden probléma nélkül az alig átfestett Hitler portrét, itt elégedetten nézték a nappaliban a nemrégen beszerzett képet, miközben itták a teát a csészékből, melyeket mind-mind az akkori törvényeknek megfelelően szereztek meg, és egy pillanatig nem foglalkoztak azzal, hogy az nem felel meg az erkölcsi törvényeknek. Ez a könyv aktuálisabb, mint valaha, hiszen arra figyelmeztet, hogy az elmulasztott egyéni felelősség vizsgálatának anyagi és lelki következményei és mindennapi rutinjai bizony a mai napig velünk élnek, és meghatározzák, milyen beszélgetések zajlanak ma a nappalikban a gőzölgő levesek és a behúzott függönyök mögött.

2023. január 23.

Pető Andrea

Bevezető

Ha azt mondom: holokauszt, az emberek többségének Auschwitz-Birkenau kapuja, a sivár barakkok, a gázkamrák jutnak eszébe. Auschwitz valóban magyarok százezreinek temetője lett, azonban csak egy gyötrelmes út végállomása volt. Mi hát akkor a holokauszt, hol kezdődik? A zsidótörvényeknél? A magyar zsidók megalázó kirekesztésénél? A kifosztásnál, a gettósításnál, a vagonokba terelésnél? Vagy a holokauszt maga a sok százezer megnyomorított élet?

A holokauszttal már a megtörténése pillanatában foglalkoztak történészek, újságírók, naplóírók: a kortársak már akkor érezték, tudták, hogy olyan történelmi esemény részesei, amely hosszú ideig foglalkoztatni fogja az emberiséget, és erőfeszítéseket tettek azért, hogy abban a pillanatban megörökítsék benyomásaikat, továbbá adatokat, bizonyítékokat gyűjtsenek. Erre a legjobb példa a Ringelblum-archívum: Emanuel Ringelblum lengyel zsidó történész és csapata különös előrelátással, tudatosan dokumentálta a varsói gettó életét, majd a dokumentumokat fémdobozokban és tejeskannákban ásták el a gettó utcái alatt. Az utókor azóta is folytatja ezt a munkát. Különböző tudományágak képviselői különböző szempontokból elemezték és elemzik a holokausztot, a feltárt forrásokat forrásgyűjteményekben adják ki, és teljes intézmények kutatógárdái katalogizálják az elérhető dokumentumokat, veszik fel a még élő túlélők életútinterjúit, tárják fel a nácik által lerombolt táborokat.

Miért van szükség arra, hogy ennyire intenzíven foglalkozzunk a több ezer éves európai történelem egyetlen momentumával? E kérdés a holokauszt egyedi jellemzőivel magyarázható: ez volt az első olyan népirtás, amikor egy állam vezető politikusai úgy döntöttek, hogy egy bizonyos népcsoport minden tagját el kell tüntetni a föld színéről. A nácik nemcsak a Németországban élő zsidókat akarták megsemmisíteni, hanem ezt a sorsot szánták a világon élő összes zsidó embernek. Ennek érdekében az államapparátus egy része, hivatalnokok, katonák, rendőrök, az SS és különleges bevetési csoportok dolgoztak együtt, továbbá a megszállt, illetve a náci Németországgal szövetséges országok politikai vezetői és lakosságuk egy része. Közös erőfeszítésük eredményeként hatmillió európai zsidót öltek meg a holokauszt során. A tömeges népirtáshoz vezető útra jellemző, hogy a nácik és szövetségeseik sikeresen dehumanizálták a zsidókat, egyrészt a propaganda segítségével, gyakran élősködőkhöz, kártevőkhöz hasonlítva őket, másrészt pedig az élet szinte minden területét szabályozó, útvesztőszerű bürokráciával, amelyben az ember emberi mivolta egy tollvonással szűnt meg.

A holokauszt az európai történelem egyik legsötétebb fejezete tehát, nemcsak azért, mert több millió ember meggyilkolásáról van szó, hanem azért is, mert e folyamat során fény derült arra, hogy a kultúrájára, fejlettségére, humanizmusára oly büszke Európa népeinek egy része szociális előnyök, olcsón vagy ingyen megszerezhető javak miatt, politikai nyomásra, konformizmusból, félelemből vagy egyszerűen csak antiszemitizmusukból kifolyólag aktívan együttműködött a zsidók kifosztásában, gettósításában, deportálásában vagy épp meggyilkolásában. A nemzsidók nagy része pedig tétlenül nézte végig a zsidók üldöztetését, miközben maga is részesült a tőlük rablott értékekből; látta, amint gettókban, koncentrációs táborokban sínylődnek, és hallotta az állomásokról kigördülő deportálóvonatok zaját. Ők voltak a szakirodalomban bystandernek nevezett „tétlen szemlélők”, akik akarva-akaratlan mindenhol érintettek voltak, ahol csak lezajlott a holokauszt. Az általuk képviselt „semlegesség” ugyanis egyet jelentett azzal, hogy nem álltak ki az üldözöttek mellett, nem akadályozták az elkövetők terveit, és ezzel végső soron hozzájárultak ahhoz, hogy az elkövetők tegyenek a zsidókkal, amit csak akarnak.

Végül akadtak olyanok – sajnos igen kevesen –, akik segítettek az üldözötteken, és ezáltal nemcsak emberséges magatartást tanúsítottak, hanem ellen is álltak a pusztító rendszernek. Ez megnyilvánulhatott egyszerű tettekben – élelmiszer átadásában, egy jó szóban, esetleg félrenézésben –, kockázatosabb vállalkozásokban – például strómankodásban, azaz amikor keresztény segédje névleg átvette a zsidótörvények által ellehetetlenített üzlettulajdonos boltját – és embermentésben. A Jad Vasem, az izraeli holokausztmúzeum 1963 óta Világ Igaza elismeréssel tünteti ki azokat, akik önzetlenül, ellenszolgáltatás elfogadása, kikényszerítése nélkül mentettek zsidókat. Azonban a holokauszt bonyolult időszakában gyakran előfordult az is, hogy maga az üldözött ajánlott fizetséget a segítségért. Az embermentők különböző mértékű büntetést kockáztattak: Magyarországon internálást, börtönbüntetést, majd a nyilas időszakban akár kivégzést is.

A holokauszt tehát sokszereplős esemény, amely elkövetők, kollaboránsok, üldözöttek és a többségi társadalmak kölcsönhatásában ment végbe. A fent megkülönböztetett viselkedésmódok, szerepek gyakran egybemosódtak, keveredtek. E történelmi korszak tanulmányozása igen sokat elárul az emberi természet ellentmondásosságáról, annak mélységeiről és magaslatairól.

A holokauszt kutatói eleinte az elkövetők által létrehozott forrásokból dolgoztak, így rengeteg információ gyűlt össze arra vonatkozólag, hogy a kormányok, az államigazgatás, a közigazgatás szereplői hogyan szervezték meg az üldöztetés egyes lépéseit. Idővel azonban előtérbe kerültek a holokauszt más szempontjai, többek között az üldözöttek szemszöge, az általuk írt, készített egyidejű és későbbi források, az embermentők tevékenysége, illetve a „tétlen szemlélők” szerepe. Habár a zsidók mozgástere sokszor igen korlátozott volt, mégis cáfolható és cáfolandó a korábbi közhiedelem, miszerint „birkaként vonultak a vágóhídra”. Megfigyelhetők körükben az ellenállás különböző formái, az egészen apró döntésektől (például egy-egy értéktárgy elrejtése, nehogy az az üldözők kezére kerüljön) az elrejtőzésig, a menekülésig vagy épp a fegyveres ellenszegülésig.

Ezen a ponton vissza is térhetünk a kiinduló kérdésekre. Hol kezdődik a holokauszt? Néhány kutató szerint ott és akkor, amikor az állam képviselői megkülönböztető politikai nyelvet kezdtek használni, az első zsidóellenes lépést megszavazta egy parlament, majd törvénybe iktatták, és a többségi társadalom elfogadta, helyesnek találta vagy csak szó nélkül végignézte. Mások úgy vélik, különbséget kell tenni a 19. század végi, 20. század eleji „szalonantiszemitizmus”, valamint az 1930-as évek végén meghozott zsidótörvények és az utánuk következő tragikus események között. Végső soron azonban egyetértenek abban, hogy a magyar állam és társadalom felelőssége vitathatatlan. A holokausztot ugyanis emberek vitték végbe és emberekkel történt, ezért is torzít az, ha csak a tragikus végkifejlettel, a gázkamrákkal, a számtalan halottal azonosítjuk. A szenvedésnek és üldöztetésnek igen sokféle arca létezett, magát a holokausztot azonban talán fel sem lehet fogni, ha a hatmillió áldozatból indulunk ki. Épp ezért adtam e könyvnek (és az eredeti Facebook-oldalnak) azt a címet, hogy Holokauszttörténetek. Több millió ember történetéről van szó ugyanis, több millió döntésről – vagy épp a döntéshelyzet hiányáról –, több millió sorsról. Ezeket és általuk a holokauszt tragédiáját pedig csak úgy lehet megérteni, ha lefúrunk a mélybe, és az egyes emberek történetét, életét vizsgáljuk meg. Csak ekkor foghatjuk fel, mit is jelentett számukra az üldöztetés, hogyan próbáltak megbirkózni a mindennapi nehézségekkel, hogyan élték meg szabadságuk, vagyonuk, családtagjaik elvesztését, a kollaboránsok vagy a nácik által okozott megpróbáltatásokat.

A holokauszt mikrotörténelmének tanulmányozása ugyanakkor más szempontból is előnyös és fontos: elősegíti az empátia kialakulását, ami a holokauszt oktatásának egyik legfontosabb célja. A „Soha többé!” üzenete ugyanis a ma és a jövő generációinak szól, egyedül mi vagyunk képesek megakadályozni, hogy egy újabb népirtás megtörténhessen. Ez azonban kizárólag akkor lehetséges, ha megfelelő történelmi ismeretekkel rendelkezünk, tanulunk a múltból, és empátiával, megértéssel, türelemmel, de legfőképp előítéletektől mentesen fordulunk a másik ember felé, és emberszámba vesszük őt. Ez pedig csak egyéni bátorsággal, kockázatvállalással lehetséges. E hozzáállás kialakításához szeretnék hozzájárulni ezzel a könyvvel.

A Holokauszttörténetek az első magyar ismeretterjesztő jellegű mű a holokausztról; az első, amely a nagyközönséget szólítja meg, és a nem szakmabeliek számára is érthető nyelven, mégis szakszerűen szól e történelmi eseményről. De más szempontból is különleges: a kötetben szereplő források kettős szűrőn mentek át. Nemcsak én, a levéltárban kutató történész válogattam ki a legérdekesebb, sokatmondó dokumentumokat, hanem barátom és állandó olvasószerkesztőm, Miklós Anikó is átnézte őket, és a laikus szemével választotta ki azokat, amelyek a történelemmel nem hivatásosként foglalkozó olvasók szempontjából is érdekesek lehetnek. A hagyományos forráskiadványokkal ellentétben ebben a könyvben a források szövege, illetve részletei kontextusba, történetbe helyezve szerepelnek, így aki kézbe veszi, nem száraz, lábjegyzetelt szöveget talál, hanem önmagukban is értelmezhető rövid epizódokat. A könnyebb érthetőséget segíti, hogy az eredeti forrásszövegeket a mai magyar helyesírás szabályai szerint, szöveghűen közlöm, az elírásokat javítottam, a központozási hiányosságokat pótoltam, illetve nem jeleztem az esetleg kimaradó szövegrészletek helyét.

Minden történetet az adott forrás(ok) levéltári jelzete, elérhetősége követ, hogy azok visszakereshetőek legyenek. A mai digitális világ ugyanis korlátlan lehetőséget nyújt az álhírek (fake news), összeesküvés-elméletek terjedésének – ennek köszönhetően a történészi munka hitelessége is megkérdőjeleződött. A történészi módszereket, forrásokat nem ismerők úgy gondolhatják, hogy a történelmi kutatás és annak eredményei könnyen manipulálhatók, ellentétben az alapvetően kvantitatív, statisztikai adatokkal dolgozó természettudományokkal. Sőt sokan kétségbe vonják a felhasznált történelmi források létezését is – épp ezért találtam szükségesnek a források jelölését a fejezetek végén.

Mivel hosszú évekig kutattam a Pest Megyei Levéltárban, illetve alkalmanként a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Levéltárban is, a források túlnyomó többsége ezekből a levéltárakból származik. A fókusz egyértelműen Pest megyén van, azonban a Borsod-Abaúj-Zemplén megyei források a holokausztnak olyan epizódjait mutatják be, amelyekről nem feltétlenül maradtak fenn dokumentumok az ország központi megyéjében (így például a kamenyec-podolszkiji deportálás), illetve az innét származó történetek érdekes és fontos adalékokkal szolgálnak. Ezért úgy döntöttem, hogy bár földrajzilag nem illeszkednek az itt szereplő történetek többségéhez, mégis beleveszem őket a könyvbe, mert másképp nem tudnám bemutatni a holokauszt ezen aspektusait.

Ami Pest megyét (a korszakban Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegyét) illeti, annak több jellegzetessége is volt: egyrészt ez volt Magyarország legnagyobb, egyik leggazdagabb, központi megyéje. Másrészt külön említést érdemel, hogy 1938-ban egy olyan embert választottak a megye alispánjává, aki híres volt antiszemita, fajvédő, szélsőséges beállítottságáról. Ezt az embert Endre Lászlónak hívták. Endre 1919 végétől a Gödöllői járás meghatározó alakja volt, és már igen korán megpróbálta megkeseríteni a járásban élő zsidók dolgát. Alispánként pedig a korábban „csak” járási szinten meghonosított antiszemita gyakorlatot igyekezett kiterjeszteni az egész megyére. 1944-ben Endre államtitkárként a gettósítás és a deportálások egyik fő szervezője lett. Tevékenysége tehát rányomta a bélyegét mind Pest megye történetére, mind pedig a magyar holokausztra.

A fentiek alapján már egyértelmű lehet az olvasónak, hogy a könyvben elsősorban a magyarországi eseményekről van szó, maga a zsidóság fizikai megsemmisítése csak áttételesen jelenik meg, hiszen a történetek a deportálással érnek véget, illetve a túlélők hazatérésével kezdődnek. A kötet összeállítása során nem volt célom a holokauszt teljességét megragadni, bemutatni – ezt nem is lehetne csupán az általam használt források alapján. Helyette azt szeretném elérni, hogy az olvasó betekintést nyerjen a holokauszt mint történelmi folyamat összetettségébe, a szereplők motivációiba, döntéshelyzeteibe és abba, hogy valójában mit is jelentett akkor és ott az üldöztetés az egyszerű emberek számára. Így a következő témákról szóló források kerültek e könyvbe a teljesség igénye nélkül: a zsidótörvények hatása az érintettek életére, a nemzsidók bevonódása/bevonása a zsidóság kifosztásába és üldözésébe, az antiszemitizmus megnyilvánulásai, a zsidók reakciói, a vagyonelkobzás lépései és a zsidó javak újraelosztása, a gettósítás folyamata, a köztisztviselők szerepe a holokausztban, az ellenállás lehetséges formái, a hazatérő túlélők tapasztalatai. Legfőképp pedig azt igyekszem bemutatni, hogyan alakultak a zsidó-nemzsidó kapcsolatok, milyen árnyalatai voltak az elkövető, „tétlen szemlélő”, áldozat, illetve embermentő szerepköröknek, milyen mozgásterük volt az egyes embereknek. Ezáltal megjelenik és az olvasó számára érthetővé válik a magyar társadalom sokrétű felelőssége a holokausztban, de az üldözöttek melletti kiállás, az embermentés lehetősége és fontossága is. Ily módon e kötet hozzájárul az immár majdnem nyolcvan éve lezajlott esemény megértéséhez, társadalmi feldolgozásához. Végső soron pedig ez minden holokausztkutató legfontosabb célja.

Egy kis történelmi bevezető

A magyar zsidók asszimilációja már a reformkorban elkezdődött, és az 1848–49-es forradalom és szabadságharc idején vállalt szerepükkel világossá vált, hogy többségük elköteleződött a magyarság mellett. A társadalmi átalakulás identitásváltozással járt együtt, és megjelentek az első hangok, amelyek az egyenjogúsítást igyekeztek kiharcolni. Ebben élen járt Löw Lipót, a pápai, majd szegedi hitközség rabbija, aki már magyarul prédikált a zsinagógában.

Igazán válaszút elé azonban az 1867. évi XVII. törvénycikk állította a magyar zsidókat, amely teljes egyenjogúságot biztosított számukra. A rá következő évben a zsidóság képviselői országos kongresszuson tárgyalták meg, hogyan viszonyuljanak ezután befogadó országukhoz. Egységes nézőpont helyett azonban kiéleződtek az ellentétek: a neológok a beolvadást propagálták, míg az ortodoxok ragaszkodtak korábbi hagyományaikhoz. Egy kisebb csoport, a status quo ante hitközség viszont egyik irányzathoz sem akart csatlakozni.

A vallási nézetkülönbségek ellenére a magyar zsidók túlnyomó többsége magyarnak tartotta magát, és magyarul beszélt, habár jiddisül beszélő közösségek is maradtak. Magyarországot tartották a hazájuknak, és éltek az emancipáció nyújtotta lehetőségekkel. Igen fontos szerepet játszottak az ország modernizálásában, a kapitalista gazdaság kialakulásában, az iparban, a kereskedelemben. Jelentős pozíciókat töltöttek be az értelmiségben, élenjártak a művészetek és a tudományos élet fellendítésében. Ők alkották az épp létrejövő városi polgári középosztály gerincét.

A 19. század végén Magyarországon is megjelent a faji alapú antiszemitizmus: Istóczy Győző és Országos Antiszemita Pártja a tiszaeszlári vérvád nyomán fellángoló zsidóellenességet igyekezett meglovagolni. Az 1883-ban lezajlott tiszaeszlári per során a keresztény leány elrablásával és meggyilkolásával megvádolt zsidókat Eötvös József ügyvédi munkájának köszönhetően felmentették, néhány évvel később Istóczy pártja is szétesett, ő maga pedig visszavonult az aktív politizálástól.

A 20. század elején mintegy 900 000 zsidó származású magyar élt Magyarországon, a lakosság körülbelül 5%-át tették ki. Míg a soknemzetiségű országban fontos szerepet játszottak a magyarság számarányának növelésében, a magyarosítás ideájának terjesztésében, az első világháború és a trianoni békediktátum után helyzetük megváltozott. Az ország területének kétharmada és a korábbi nemzetiségek nagy része az új határokon túlra került, így a zsidóság maradt a legnagyobb kisebbség Magyarországon. 1920-ban az első világháború utáni Európa első zsidótörvényét a magyar parlament hozta meg: a numerus clausus (azaz zárt szám) törvény szerint a Magyarországon élő népcsoportok fiataljai közül bizonyos karokon csak akkora arányban vehettek fel egyetemi hallgatókat, amekkora az országon belüli számarányuk volt. Ugyan magában a törvény szövegében nem szerepelt a zsidó szó, a korábban vallási csoportnak minősülő zsidókat a függelék első ízben számította a nemzetiségek közé, és 6%-ban állapította meg arányukat. Mivel a zsidó fiatalok „felülreprezentáltak” voltak a felsőoktatásban, így elsősorban ők sínylették meg a numerus clausus törvény rendelkezéseit, amelynek célja az volt, hogy a határon túlról érkező és a háborúból visszatérő keresztény nemzsidó fiatalok számára teremtsen egyetemi férőhelyeket. Hosszú távon pedig a törvényhozók szándéka szerint a zsidóság visszaszorításával pozícióikat nemzsidók vették volna át, ezzel megteremtve egy erős keresztény középosztályt.

Ugyan a Bethlen-kormány 1928-ban visszavonta a numerus clausus nemzetiségekről szóló függelékét, de a jogegyenlőséget nem állították helyre, inkább közvetlen miniszteri utasításokkal avatkoztak be a felvételik folyamatába. Csupán tíz évvel később pedig újabb zsidótörvényt hozott a parlament. Az 1938. évi XV., majd az 1939. évi IV. törvénycikk korlátozta a zsidók részvételét az intellektuális és gazdasági pályákon, ily módon durván megsértették a hivatás megválasztásához és űzéséhez való jogukat. A részben német nyomásra született törvények következtében több tízezren kényszerültek kevesebbet fizető, képzettségüknek nem megfelelő munkakörökbe vagy lettek munkanélküliek. Az 1939-es törvény, valamint az 1942-ben elfogadott XV. törvénycikk miatt a zsidók magántulajdonhoz való joga is sérült, mivel lehetővé tették a kezükön lévő erdő- és mezőgazdasági ingatlanok „árjásítását”.

Az 1941. évi XV. törvény már a zsidónak minősülő magyarok magánéletébe is beavatkozott, mivel megtiltotta zsidók és nemzsidók házasságát, de még a konszenzuális nemi kapcsolatot is zsidó férfi és nemzsidó nő között. Az 1935-ös nürnbergi náci faji törvényhez hasonló passzus zsidónak minősítette mindazokat, akiknek két nagyszülője zsidó vallásban született – a további törvények pedig már ezt a meghatározást használták. E törvények révén a polgári jogegyenlőség veszett oda; a zsidók új társadalmi státusa igen megalázó volt (kivéve talán a leggazdagabb nagytőkéseket, akik politikai, gazdasági és társadalmi pozíciójuk, kapcsolataik révén könnyíteni tudtak saját helyzetükön). Egyre többen menekültek öngyilkosságba, sokan pedig inkább kikeresztelkedtek, abban a hitben, hogy új vallásuk megvédheti őket az üldöztetéstől.

A zsidótörvények turbulens külpolitikai körülmények között születtek: a magyar politikai vezetés célja az első világháború végétől kezdve a trianoni békeszerződés felülvizsgálata és a határok módosítása volt. Mivel a szomszédos országok, Jugoszlávia, Csehszlovákia és Románia a győztes hatalmak révén jutottak a Magyarországtól elcsatolt területekhez, ezért a magyar kormányok számára az olasz, majd a német orientáció jelentett reményt terveik véghezviteléhez. Magyarország 1939-ben csatlakozott az antikomintern paktumhoz, és a náci Németország szövetségeseként lépett be később a második világháborúba is.

A magyar politikusoknak nem kellett csalódniuk számításaikban: elköteleződésükért cserébe 1938-ban az első bécsi döntés értelmében Magyarország megszállhatta a Felvidék egy részét, míg egy évvel később magyar csapatok vonultak be Kárpátaljára. A második bécsi döntés nyomán Észak-Erdély is visszakerült Magyarországhoz 1940-ben. E területeken jelentős zsidó lakosság élt, mely hiába üdvözölte kitörő örömmel a bevonuló magyar csapatokat, hamarosan a zsidótörvények elszenvedőjévé vált.

Az antiszemita törvények ellenére Magyarországon a zsidók viszonylag biztonságban érezhették magukat, ellentétben a náci Németországban, majd a németek által megszállt területeken élő hitsorsosaikkal. Emiatt rengeteg menekült érkezett Magyarországra Lengyelországból, Csehországból, Szlovákiából és Ausztriából. 1941-ben, nem sokkal a Szovjetunió megtámadása és Magyarország hadba lépése után, a belügyminisztérium alatt működő Külföldieket Ellenőrző Országos Központi Hatóság (KEOKH) a vezérkar utasítására országos razziát szervezett. Elsősorban Budapesten és Kárpátalján gyűjtötték össze mindazokat a „hontalan” zsidókat, akik nem tudták igazolni állampolgárságukat, és kitoloncolták őket az ország területéről. A deportáltak között nem egy érvényes papírokkal rendelkező magyar zsidó is volt. Augusztus elején a hatóságok kénytelenek voltak leállítani a kiszállítást a német katonai hatóságok ellenkezése miatt. A hónap második felében a mintegy 18-19 000 zsidót a megszállt Ukrajnában Kamenyec-Podolszkij környékére vitték, ahol augusztus 27–28-án Friedrich Jeckeln SS-tábornok Einsatzgruppe alakulata (bevetési csoportja) legyilkolta őket. Mindössze 2000-3000 ember tudott megszökni, visszatérni Magyarországra.

Magyarországról deportált „hontalan” zsidók csoportja

1941 tavaszán Magyarország megszállta a Délvidék egy részét, amelyet a náci Németország Jugoszlávia lerohanása után azért juttatott vissza cserébe, mert felvonulási területként használhatta az országot. A magyar bevonulás után megerősödött a partizántevékenység, amelyre megtorlásként 1942 januárjában a honvédség és a csendőrség razziát szervezett Újvidéken és környékén. A vérengzésnek több mint 3000-en estek áldozatul, köztük nők, idősek és gyermekek is. A kivégzettek többsége szerb volt, ám körülbelül 750 zsidó és 64 roma is volt közöttük.

Mindemellett a magyar zsidók számát megtizedelte a munkaszolgálat intézménye is: munkaszolgálatra eredetileg az 1939. évi II. törvénycikk alapján a tényleges katonai szolgálatra alkalmatlan fiataloknak kellett jelentkezniük. 1940-től azonban minden katonakorú zsidó férfit is munkaszolgálatra soroztak be, ezzel megkülönböztetve és megalázva őket. A munkaszolgálatosok fegyvertelenül, gyakran saját civil ruhájukban szolgáltak, a zsidó tiszteket megfosztották rendfokozatuktól; több tízezren vesztek oda a keretlegények kegyetlenkedései és a háborús körülmények miatt, többek között a doni áttörésnél is.

Civil ruhás munkaszolgálatosok csoportja Erdélyben

Munkaszolgálatosok Újvidéken

1944. március 19-e, a német megszállás napja fordulópontot jelentett mind a magyar zsidók, mind pedig a magyar romák üldözésében. A romák számára sem voltak ismeretlenek a különböző kirekesztő intézkedések: már az 1900-as évek előtt is jelentek meg olyan országos és helyi rendeletek, amelyek korlátozták munkavégzési lehetőségeiket, letelepedésre szorították a vándorló életmódot folytatókat, illetve a tetvetlenítésükről – azaz megalázás céljából történő hajvágásról és szőrtelenítésről – rendelkeztek. Sokukat munkaszolgálatos századokba osztották be, és a megszállás után a csendőrség több tízezer romát hurcolt a komáromi Csillagerődbe, ahol embertelen körülmények között tartották fogva őket. Később sok romát továbbdeportáltak náci koncentrációs táborokba. A porrajmosszal (a romák üldözésével, meggyilkolásával) foglalkozó történészek máig nem tisztázták, pontosan hány magyar roma vesztette életét 1944–45 során, a becslések szerint 5000–30 000 főről lehet szó.

A német megszállás után Horthy Miklós kormányzó a helyén maradt, ő nevezte ki a németbarát Sztójay Dömét kormányfőnek. Ezt követően nap mint nap jelentek meg zsidóellenes rendeletek, amelyek nyomán április 5-től minden hatévesnél idősebb zsidónak ki kellett tűznie a ruhájára a sárga csillagot; a hónap végéig pedig minden zsidó családnak be kellett jelentenie a vagyonát, amelyet lépésről lépésre koboztak el a hatóságok, zároltak a bankok.

Adolf Eichmann SS-alezredes különleges egysége elrendelte egy központi zsidó tanács létrehozását, amelyet a zsidóság képviselői alkottak. Az ő feladatuk lett a nácik és magyar cinkosaik által kiadott utasítások végrehajtatása, miközben igyekeztek volna megnyugtatni a magyarországi zsidóságot, és menekülési lehetőséget is keresni a közelgő tragédia elől. Az utolsó pillanatig bíztak abban, hogy időhúzással elkerülhetik a nagyobb veszteségeket a háború közelgő végéig, és beadványaikkal folyamatosan ostromolták a kollaboráns kormány tagjait, minden eredmény nélkül. Ugyanakkor igen szerencsétlen módon nem tájékoztatták a magyar zsidóságot a rájuk váró végzetről, amelynek ismeretében talán többen próbáltak volna ellenállni, elrejtőzni, elmenekülni. A zsidó tanács szerepe és felelőssége kapcsán ezért máig heves viták folynak mind a történészek, mind a túlélők köreiben.

Egyes prominens zsidó személyiségek mindazonáltal igyekeztek más módon megmenteni sorstársaikat. A holokauszt talán leghíresebb önmentő akciója Kasztner Rezső nevéhez kötődik, aki magával Adolf Eichmann-nal kezdett tárgyalásokat. Kasztner elérte, hogy fejenként 1000 dollárért 1685 ember elhagyhatta Budapestet az úgynevezett Kasztner-vonaton. Az utaslistát a cionista Va’ada, azaz Mentőbizottság tagjai állították össze, és azon befolyásos, híres egyéniségek mellett olyan szegény vagy kisemmizett zsidók is helyet kaptak, akik maguk nem tudták volna kifizetni a váltságdíjat – az ő jegyüket gazdagabb társaik állták. A vonat 1944. június 30-án indult Budapestről, és előbb Bergen-Belsenbe érkezett, majd utasai két csoportban mehettek tovább a semleges Svájcba.

Bár a Kasztner által megmentett zsidókat sikerült kijuttatni az országból, több százezer honfitársuk nem volt ennyire szerencsés. Jaross Andor belügyminiszter, Endre László és Baky László államtitkárok felügyelete alatt 1944 áprilisában elkezdődött a magyar zsidóság gettósítása és teljes kifosztása, amelynek végrehajtásában több százezer hivatalnok, rendőr, csendőr, orvos, bába stb. vett részt. A hatóságok hat úgynevezett deportálási zónára osztották fel az ország területét, majd Kárpátaljával kezdve (ahol a legnagyobb arányban éltek zsidók, és ahol a leginkább fenyegetett a Vörös Hadsereg előrenyomulásának veszélye) mintegy kétszáz gettót hoztak létre. Ezáltal a teljes vidéki zsidóságot elkülönítették a többségi társadalomtól.

A gettósítás során, melyről mindenhol megyei, járási és elöljárósági szinteken születtek döntések, a zsidók gyakran mindössze pár percet kaptak legszükségesebb holmijaik összekészítésére, azután a csendőrök lezárták otthonaikat. A gettókba már csak ötvenkilós poggyásszal érkezhettek, készpénzt, értékeket nem vihettek magukkal. A gettók területét a hatóságok többnyire a zsidók által sűrűn lakott településrészeken jelölték ki, a körülmények a legtöbb helyen embertelenek voltak: egész családok éltek egy-egy szobában, megfelelő ellátás és higiénia nélkül, kiszolgáltatva a csendőrök, rendőrök zaklatásának.

Sárga csillaggal megjelölt zsidók a zalaegerszegi gettó bejáratánál

Zsidók deportálása

A vidéki zsidók tömeges deportálása május 15-én kezdődött. Ekkor a csendőrök a nagyobb gettókból, illetve a gyűjtőtáborokból, ahová több gettó lakosait zsúfolták össze, tehervagonokba terelték a zsidókat. Egy-egy vagonban gyakran 80-100 ember nyomorgott a csomagjaival, leülni nem lehetett. Az átlagosan két napig tartó útra a deportáltak egy vödör vizet és egy üres vödröt kaptak, amelybe a testi szükségleteiket végezhették. Emellett a csendőrök, akik a határig kísérték a vonatokat, az utolsó pillanatig értékeket, aranyat követeltek tőlük, sőt előfordult, hogy csak ezekért cserébe adtak vizet a szomjazóknak. Sokan már ekkor, a vonatokon meghaltak, megőrültek a körülmények miatt.

Július 8-ig, amikor Horthy kormányzó külföldi nyomásra és belső puccstól tartva leállította a deportálásokat, 437 402 embert – a teljes vidéki zsidóságot – hurcoltak el elsősorban Auschwitz-Birkenauba. Mivel az egészséges, fiatal férfiak munkaszolgálaton voltak, így a deportáltak többsége a nők, gyerekek, idősek és betegek közül került ki. Auschwitzban a nácik a munkaképteleneket egyből gázkamrába küldték – a deportált magyar zsidók 75-80%-a ily módon lelte halálát a megérkezés napján. A gázkamrák túlterheltsége miatt Rudolf Höss, Auschwitz parancsnoka a deportálás lassítását kérte, a magyar fél azonban tartotta magát a korábbi ütemtervhez. A magyar zsidók kis része, mintegy 16 000 fő, ausztriai területre, Strasshofba került. Ebből az elosztótáborból irányították tovább őket környékbeli településekre, ahol többségében mezőgazdasági munkát kellett végezniük. Strasshofban nem volt szelekció, a családok együtt maradhattak, nem voltak elgázosítások sem.

A körmendi zsidók deportálása. Az út szélén bámészkodók

Auschwitzban a munkaképesnek minősítetteket kényszermunkára küldték, ők megtapasztalták a náci táborokban uralkodó embertelen körülményeket: rabszolgamunka, rossz ellátás, brutális bánásmód vezetett további ezrek halálához. A foglyokat ráadásul gyakran halálmenetben vitték más táborokba, ahol szükség volt a munkaerőre, vagy épp étel és víz nélkül indították útnak őket vagonokban. Az erőltetett menetek során rengetegen haltak meg a szélsőséges körülmények miatt, és sokakat öltek meg őreik. Hasonló sors várt azokra is, akiket a közeledő front miatt tereltek át más táborokba a háború vége felé.

A kőszegi zsidók átszállítása a szombathelyi gettóba

Deportálás Körmenden

Míg a magyar zsidók a nácik táboraiban tűntek el, volt hazájukban a deportálás után országos méretű fosztogatás, tulajdonviszony-átrendeződés kezdődött. Az „elhagyott” zsidó javak újraelosztását a kormány igyekezett központilag szabályozni, kevés sikerrel. A Pénzügyminisztérium fennhatósága alatt működő, e célra létrehozott kormánybiztosság vitéz Turvölgyi Albert vezetésével képtelen volt ellenőrzése alatt tartani a kiutalásokat. A lezárt zsidó házak berendezését a hatóságok leltározták, az ingóságokat összegyűjtötték, majd a kiutalást végrehajtó csendőrök, rendőrök nemritkán egyszerűen eltulajdonították a javakat. A zsidók lakásaiért, ingatlanaiért mind a hatóságok, mind a helyi hivatalnokok, egyházi személyek, intézmények és a lakosság is adott be igényléseket. A ki nem utalt lakásokat és üzleteket a helyiek gyakran kifosztották – sokszor még a hivatalos leltár felvétele előtt.

Magyar deportáltak érkezése Auschwitz-Birkenauba

Magyar zsidók szelektálásra várnak az auschwitz-birkenaui rámpán

Magyar zsidók szelektálásra várnak az auschwitz-birkenaui rámpán

Magyar zsidók szelektálásra várnak az auschwitz-birkenaui rámpán

A zsidók javait azonban nem csupán az állam kobozta el vagy lopták el a helybeliek, raboltak a német megszállók is, majd a front átvonulása után beálló közigazgatási vákuum idején szintén adódott alkalom a fosztogatásra. A helyi lakosok vagy épp a Vörös Hadsereg katonái feltörték és kirabolták az összegyűjtött zsidó ingóságok raktáraként használt zsinagógákat vagy zsidó házakat, felbátorodva attól, hogy joggal gondolhatták: a fosztogatás következmények nélkül marad majd.

Magyar deportáltak szelektálása

Útban a gázkamra felé

Míg a vidéki magyar zsidók a náci halálgépezet áldozatai lettek, addig Budapesten maradt sorstársaik másféle nehézségekkel néztek szembe. Az eredeti deportálási terv szerint a tömeges deportálások folyamatát a mintegy 200 000 fővárosi zsidó elhurcolásával fejezték volna be. Ennek előkészítéseként előbb nekik is kényszerlakhelyre kellett költözniük: a városban kijelölt, közel 2000 úgynevezett sárga csillagos házba. Az átköltözésnek 1944. június 24-éig le kellett zajlania. Ugyan a tervek szerint a deportálás 1944 késő nyarán folytatódott volna, erre végül mégsem került sor Románia átállása, külföldi diplomaták nyomása, valamint a megváltozott politikai-katonai helyzet miatt. Az új hadi helyzetben a német fél többé nem követelte a budapesti zsidók koncentrációs táborba hurcolását, így ők tovább reménykedhettek abban, hogy túlélhetik a háborút.

Októberben Horthy Miklós megkísérelte a kiugrást a háborúból; 15-én kormányzói proklamációt adott ki, ezt követően azonban a németek, akik már korábban is pontos információkkal bírtak a magyar politikai vezetés terveiről, puccsal hatalomra segítették Szálasi Ferencet és Nyilaskeresztes Pártját. A háború és a holokauszt utolsó fejezete kezdődött ezzel.

Korabeli plakát a zsidók számára kijelölt épületek listájával

A Retek utca 26. alatt található, csillaggal megjelölt ház

A nyilasok, bár a deportálást nem folytatták, nem kímélték Budapest zsidó lakosságát. Munkásszázadokat szerveztek, ezreket dolgoztattak a főváros környékén, illetve mintegy 50 000 zsidót tereltek halálmenetekben a nyugati határra, ahol a kelet-ausztriai erődvonalon dolgoztatták őket. Nyilas bandák garázdálkodtak Budapesten, több helyütt vérfürdőket rendezve, így például 1945 januárjában a Maros utcai és a Városmajor utcai zsidó kórházban, valamint az Alma utcai szeretetházban összesen több száz embert gyilkoltak meg, emellett ezreket lőttek a Dunába.

1944. november végén a nyilasok körülzárt gettót hoztak létre a VII. kerületben, ahová 70 000 embert költöztettek. A területet 1944. december 10-én zárták le. A gettólakók életét az élelmiszerhiány, a rossz higiénés körülmények, a nyilasok zaklatása mellett Budapest ostroma, a harci cselekmények is megnehezítették. Mindeközben azonban nagyszabású embermentő akciók is zajlottak: a semleges államok diplomatái a cionistákkal karöltve adták ki, sokszorosították menleveleiket, és osztották ki őket az igénylő zsidók számára. A menlevelek birtokosai az azt kiállító állam védelme alatt álltak, és az újlipótvárosi úgynevezett nemzetközi gettó elszórt házaiba költözhettek. A forgalomban lévő számtalan hamisított védlevél révén a gettóépületek igen hamar túlzsúfolttá váltak. Elvileg az itt lakók diplomáciai oltalmat élveztek ugyan, a nyilasok gyakran zaklatták őket, és közülük is sokakat meggyilkoltak.

Holttestek a Dohány utcai zsinagóga kertjében, a budapesti gettóban

A gettólakókat 1945. január 18-án szabadította fel a Vörös Hadsereg. Megpróbáltatásaik azonban nem értek véget. Habár korábban is üldözöttek voltak, sok zsidó nőt megerőszakoltak a szovjet katonák. A hazatérő túlélők pedig azzal szembesültek, hogy családjukból alig vagy senki nem maradt, a lakásuk üresen, kifosztva állt, vagy nemzsidók költöztek be, és nem voltak hajlandók kiköltözni. Sok deportált túlélő sosem tért vissza, hanem hosszabb-rövidebb időt töltött hontalanok számára létrehozott táborokban, majd új hazát keresett magának. A többség Palesztinában, az Egyesült Államokban és Nyugat-Európában telepedett le.

Zsidó házaspár Budapest utcáin a háború végén

A magyar holokauszt áldozatainak számát a történészek 500–600 000-re teszik. Magyarországon a háború után mintegy 180–200 000 zsidó élt, a többségük Budapesten élte túl a háborút. A nagyobb városokat leszámítva vidéken alig éledtek újjá a közösségek, a vidéki zsidóság szinte teljesen eltűnt. Miután szembesültek a tragikus valósággal, a túlélők számára a legnagyobb problémát az újrakezdés jelentette. Sem gazdasági, sem szociális szempontból nem tudtak a magyar államra támaszkodni, helyette nemzetközi és hazai önsegélyező szervezetek karolták fel őket. A legtöbb segítséget az American Joint Distribution Committee nyújtotta, amely évente több millió dollárral támogatta a rászoruló túlélőket, míg 1953-ban a kommunista pártvezetés ki nem szorította az országból az anticionista harc jegyében. Ezenkívül a Zsidó Világkongresszus, az Országos Zsidó Segítő Bizottság, valamint annak albizottsága, a Deportáltakat Gondozó Országos Bizottság segített rajtuk nemcsak pénzsegéllyel, hanem népkonyhákkal, egészségügyi intézmények fenntartásával, képzések szervezésével is.

Az ideiglenes kormány 1945-ben hozta létre az Elhagyott Javak Kormánybiztosságát, amelynek feladata az úgynevezett elhagyott javak kezelése volt. Ez elsősorban a zsidók által hátrahagyott, tőlük elkobzott, ellopott vagyontárgyakat jelentette. A kormánybiztosság működésével azonban több probléma is adódott: egyrészt nem kapott tőkét a kormánytól, így az általa kezelt javak bérleti díjából kellett fenntartania a működését – mondani sem kell, ez a pénz valójában az eredeti tulajdonosokat illette volna. Emellett a kormánybiztosság munkatársainak fel kellett volna kutatniuk az „elhagyott” javakat, és azokat visszaszolgáltatni – erre azonban nem került sor, az érintettek csak bérbe kaphattak vagyontárgyakat az elkobzottak, ellopottak helyébe. Így végső soron a kormánybiztosság nem segítette elő a kárpótlást, sem pedig a háború alatt lezajlott tulajdonviszony-átrendeződés igazságos megoldását.

A kárpótlás visszásságai láttán a két központi felekezeti szervezet, a Magyar Izraeliták Országos Irodája és a Magyar Autonóm Orthodox Izraelita Hitfelekezet lobbizásba kezdett, amelynek nyomán Nagy Ferenc kormánya 1946-ban törvénybe foglalta egy olyan alap létrehozásának szükségességét, amely az örökös nélkül maradt javakat kezelte volna, és a befolyó összegekből a nincstelen túlélőket segítette volna. Bár már 1946-ban megszületett e döntés, az Országos Zsidó Helyreállítási Alap végül csak egy évvel később kezdte meg működését. Az alap munkatársai az első években igyekeztek főleg ingatlanokat megszerezni az örökösödési, hagyatéki ügyek felülvizsgálatával. Mire azonban megkezdhették volna a túlélők segélyezését, 1948-ban a kommunista párt átvette a hatalmat Magyarországon, és a továbbiakban az alap ellehetetlenült. Az Országos Zsidó Helyreállítási Alapot 1955 elején beolvasztották az Állami Egyházügyi Hivatalba, és bár névleg fennmaradt, az általa összegyűjtött pénz hosszú évekig maradt parlagon ugyanazon a számlán.

Az elkövetkező évtizedekben a magyar politikai vezetés kerülte a holokausztért viselt felelősség kérdését, és bár a források feltárása, a kutatás elkezdődött, a túlélők továbbra sem kaptak hathatós segítséget az államtól, az általuk átéltekről nem beszéltek, halottaiknak is jószerével csak az érintett közösségek maguk rendeztek megemlékezéseket. A társadalom, amelyben megtörténhetett a holokauszt, több százezer magyar üldöztetése, nem dolgozta fel e traumát, amelynek a mai napig tartó hatásai vannak.

I. A holokauszt előtt

1. Egy cinkotai szikvízgyár gazdái

„Cinkotán egy Schwalb Henrik nevű lengyel zsidó szikvízgyárát és Dreher sörlerakatát átvette egy tisztességes keresztény család: özv. Szakács Béláné úrnő, B listás tisztviselő özvegye, evang. vallású, 2 gyermek anyja, úgyszintén mostohafivére, Lauth Sándor rokkant katona, B listás tisztviselő, özvegyember, róm. kat. vallású, 3 gyermek atyja. A legjobb minőségű Dreher-féle Bak sör és saját gyártású legjobb minőségű szikvizük van raktáron a legjutányosabb áron, s miattuk most az itteni másik szikvízgyáros, Goldmann Bernát is leszállította az árakat. Egyedüli bűnük, hogy keresztények, s emiatt a nagyobbrészt zsidó kézben levő italmérések tulajdonosai nem vásárolnak náluk, mert a zsidó faj összetart, s támogatja egymást.

Alázattal felkérem Főbíró Urat, méltóztatna oly kegyes lenni nagybani támogatásába venni ezen keresztény családot, s az iparigazolvány kiállításánál segítségére lenni.”

E levelet Hunku Gyula írta Endre Lászlónak, a Gödöllői járás főszolgabírójának 1924 nyarán. Korai datálása mellett a levél érdekessége a teljesen meggyökeresedett antiszemita gondolkodás, amely szerint a zsidók „összetartók”, és így próbálják tönkretenni a keresztény nemzsidók gazdasági pozícióit. A kérelmező számára szemmel láthatólag a szikvízgyárosok vallása és népes családja számított, az nem fordult meg a fejében, hogy a „zsidó” kocsmárosok azért nem vesznek tőlük árut, mert nincs még meg az iparjogosítványuk. E nélkül viszont hivatalosan nem gyakorolhatták iparukat, így el sem adhatták az árujukat.

Ebben az időszakban a numerus clausust leszámítva a politikában csupán mérsékelten volt jelen az antiszemitizmus, sőt Bethlen István miniszterelnök igyekezett visszaszorítani a szélsőséges elemeket. A levélíró azonban tisztában volt Endre antiszemita beállítottságával, így abban is biztos lehetett, hogy a főszolgabíró pártfogásába veszi majd Schwalb Henrik szikvízgyárának új tulajdonosait – már csak azért is, hogy rákényszerítse a helyi kocsmárosokat, hogy tőlük vásároljanak, és ezzel is elősegítse saját fajvédő elképzeléseit. A levélre küldött válasz sajnos nem maradt fenn.

Forrás: HU-MNL-PML-XIV.2.a, 11. d.

2. Nagytarcsa villanyvilágítása

„A nagytarcsai község villanyvilágítási berendezéseinek munkálatai a közeljövőben meg fognak kezdődni, és mint értesültem, arra egy Stern nevű zsidó cég is pályázik. Szükségesnek tartom jóindulatú pártfogásodba ajánlani Töttössy Gyula mérnök urat, ki szintén pályázik ezen munkálatok elnyerésére, s aki megbízható keresztény magyar ember, nehogy előforduljon Nagytarcsán ugyanaz az eset, ami a közelmúltban Kistarcsán történt, hogy az előbb említett Stern nevű zsidó nyerte el Kistarcsa község villanyszerelési munkálatait” – írta Eckhardt Tibor Endre Lászlónak, a gödöllői főszolgabírónak.

Eckhardt kisgazdapárti politikus volt eredetileg, az Ébredő Magyarok Egyesülete (ÉME), egy szélsőjobboldali szervezet alapítója, majd az 1924 és 1928 között működő Magyar Nemzeti Függetlenségi Párt, azaz a Fajvédő Párt tagja. 1930-tól ismét a Független Kisgazdapártban politizált. Fajvédő politikáját az ÉME-ben is érvényre juttatta, és az egyesület szélsőségesen antiszemita nézeteket propagált. Tagjai részt vettek tömegdemonstrációkon, merényletekben, terrorcselekményekben. Ennek ellenére az ÉME-nek kiterjedt tömegbázisa volt, és betiltása után is folyamatosan működött.

Eckhardt Tibor a levelét 1925-ben írta. Amint ebből kitűnik, a Gödöllői járásban már ekkor elterjedt és megszokott volt a zsidók megkülönböztetése és származásuk alapján hátrányos helyzetbe hozása. Habár hivatalosan bárki benyújthatta a pályázatát a nagytarcsai világítás kiépítésére, a háttérben politikai érdekek mentén születtek meg a döntések, és az ÉME elég komoly szervezetnek számított ahhoz, hogy érdekeit érvényesítse. Bár az nem világos, hogy a Stern nevű pályázó mennyivel végzett volna rosszabb munkát, esetleg szakmailag mennyivel volt különb vagy rosszabb Töttössynél, ez nem is volt lényeges, egyedül a pályázók származása, illetve vallása számított.

Forrás: HU-MNL-PML-XIV.2.a, V. tétel.

Eckhardt Tibor levele

3. Stern Fülöp feljelentése

Az alábbi levelet vitéz Bory Artúr küldte Endre Lászlónak 1935-ben: „Sikerült Stern Fülöp italmérőt rajtacsípni, amint szerintem pancsolt rumból árusított literenként 80 000 koronáért, akkor, amidőn a legfinomabb rumot is meg lehet kapni 60–70 000 koronáért. Stern Fülöp egyike a legerősebb zsidóknak, akivel még sok bajunk lesz. Légy kegyes ezen ügyet a szokott módon elintézni, hogy egy lépéssel közelebb jussunk ahhoz az ideális állapothoz, amikor megteremtődik a zsidómentes, boldog Nagy-Magyarország. Szíves bocsánatodat kérem, hogy alkalmatlankodtam, azonban nem tudtam örömömnek parancsolni, amikor végre a hal horogra akadt.”

Bory Artúr Dány község jegyzője volt, e levelet még jóval a zsidótörvények meghozatala előtt írta. Amint a megfogalmazásából kitűnik, Endre és elvbarátai köre ekkor már javában azon munkálkodott, hogy ellehetetlenítse a Gödöllői járásban lakó zsidók életét, sőt Endrének bevett módszere volt arra, hogy a legkisebb vétséget ejtő zsidó árusokra lecsapjon. Bory nem is rejtette véka alá a Stern Fülöp iránt érzett ellenszenvét, nyíltan írt a „zsidómentes” Magyarországról. Emellett pedig annak sem érezte szükségét, hogy bizonyítsa, Stern valóban vizezte-e a rumot. Valószínűleg Endrének sem volt erre szüksége ahhoz, hogy mondvacsinált okkal bezárassa egy zsidó boltját.

E levelet korabeli kontextusában érdemes vizsgálni: 1932-ben (majdnem egy időben a nácik németországi hatalomra jutásával) Gömbös Gyula lett Magyarország miniszterelnöke, aki igyekezett az országot a náci Németországhoz kötni. Miniszterelnöksége alatt megerősödtek a szélsőjobboldali mozgalmak is. Bár a Gödöllői járásban Endre már korábban is zsidóellenes megkülönböztetésen alapuló gyakorlatot folytatott, e folyamatok felbátoríthatták őt is és a hozzá hasonló gondolkodású tisztviselőket is.

Stern Fülöp vegyeskereskedőt 1944-ben feleségével, Máriával és két gyermekével, Magdával és Sándorral együtt deportálták. A Jad Vasem adatbázisa szerint mindannyiukat megölték.

Forrás: HU-MNL-PML-XIV.2.a, 3.d.; https://yvng.yadvashem.org.

Tartalom

Előszó – Kis és nagy árulások (Pető Andrea)

Bevezető

Egy kis történelmi bevezető

I. A holokauszt előtt

1. Egy cinkotai szikvízgyár gazdái

2. Nagytarcsa villanyvilágítása

3. Stern Fülöp feljelentése

4. Endre Zsigmond levele

II. Antiszemita törvénykezés és a tisztviselők szerepe a zsidóüldözésben

1. Schuk József származása

2. Zsidó és nemzsidó kereskedők árdrágítása

3. A pilisvörösvári zsidó üzletek megkülönböztetése

4. Schönwald Jenő internálása

5. Sugár Erzsébet feljelentése

6. Vax Mendel Hersné holléte

7. Fejadagok zsidók számára

8. Zsidó munkások rendszabályozása

9. „Megbízhatatlan zsidók” internálása

10. Kern Márton italmérési jogának elvonása

III. Munkaszolgálat

1. Munkaszolgálatosok hozzátartozói által folytatott propaganda

2. Deutsch Bernát naplója

3. Friedländer Henrik bizonyítványa

IV. Deportálás Kamenyec-Podolszkijba

1. Egy deportálás logisztikája

2. Fischmann Sámuel kiutasítása

3. Hirsch Nathan kiutasítása

V. Kifosztás

1. Zsidó vagyonok letéti számlája

2. Spitzer Dénes ékszerei

3. Neumann Mórné lakásának kisajátítása

4. Gettler László tűzoltófecskendője

5. A pócsmegyeri iskola alapítása

6. „Zsidók és kommunista elemek rádió-vevőkészülékek használatának megtiltása”

7. A monori gettóban talált nemesfém tárgyakról

8. „Elhagyott” zsidó lakások leltározása

9. Klein Mórné lakása

VI. Igénylőlevelek – nemzsidók bevonása a kifosztásba

1. Gödöllői igénylőlevelek

2. Monori igénylőlevelek

3. Gottsegen Dezső tehene

4. Gödöllői zsidók üzleteinek leltározása

5. Blumenthal Manóné házának kiigénylése

6. Zsidó bútorok igénylése

7. Teszáry Horti János kérelme

VII. „Őrségváltás”

1. Goldstein Margit iparjogosítványának bevonása

2. Hilf Miklós iparügye

3. Zsidó kereskedők kitiltása a piacokról

4. Beck Antal ipartelepe

5. Kőrössy Sámuel igénylése

VIII. Hétköznapi antiszemitizmus, „tétlen szemlélők”

1. Nagy Sándor feljelentése

2. A zsidók pészahi pászkája

3. „Tétlen” szemlélők?

4. Hajas Sándor kérelme

5. Tantó János zsidó fuvarost igényel

6. A Szűcs- és Szőrmeáru-gyár Rt. anyagkészletének kitelepítése

7. Grószberger Sándor iratai

8. Sorger Árpád feljelentése

9. Zsidók üdülőhelyekről való kitiltása

IX. Élet a gettókban, deportálás

1. Zsidók „lakhelyének” kijelölése

2. A monori zsidók gettósítása

3. Az öngyilkosság mint menekülési lehetőség

4. Villamosenergia-szolgáltatás a gödöllői gettóban

5. Zsidók tejellátása

6. Halál a deportálóvonaton

X. Ellenállás – embermentés

1. Szántó József cipői

2. Hikli János kiállása

3. Luttor Károlyné „zsidókhoz jár”

4. Zsidók tevékenysége vásárokon

5. Kajli László kérelme

6. Peterdy Béla embermentő

XI. Kikeresztelkedettek, „vegyes házasok”, „kivételezettek”

1. Kivételezettek?

2. „Mentesített személyek” vagyonának visszaadása

3. Teleki Gáborné sorsa

4. Szűcs József gyermekeinek áttérése

5. A Fischer fiúk vallásváltoztatása

6. Wendel Karolina életrajza

7. Kern Márton és a Surányi-szigeti rév

XII. A romák üldözése

1. Keserű Kálmán rendelete

2. Tudomány István és zenésztársai levele

3. Névtelen panasz a monori roma lakosok ellen

4. A „cigánykérdés” rendezése

XIII. Eltűntek, de el nem feledettek

1. Lukács Ödön a nővérét keresi

2. Piliscsabán eltemetett zsidók

3. Az alagi zsidók sorsa

4. Adatszolgáltatás az elhagyott javak kormánybiztosának

5. Fischhof Henrik halotti anyakönyve

6. Jegyzőkönyvek deportáltakról

7. Elfeibein Jenőné levele

XIV. A holokauszt után

1. Az alsódabasi kultúrház megalapítása

2. Molnár Mihályné lakásigénylése

3. A pócsmegyeri Klein-villa története

4. Fischer Hermann kérelme

5. Diamant Antal kérelme

6. Grosinger Rózsi pénze

7. Az Eibenschütz család sorsa

8. Lichtman Ignácné levele

XV. Elkövetők, kollaboránsok

1. Endre László élettörténete

2. Téglás Kálmán igazoltatása

3. Hajlamász János felelősségre vonása

4. Poós Lajos igazolóbizottsági meghallgatása

XVI. A kárpótlás nehézségei

1. Ehrenfeld Zsigmond háza

2. Dobszai Tibor lovai

3. Pestszenterzsébeti zsidók kérelme

4. Az ócsai zsidók vagyonának sorsa

5. Schwartz Vilmos csikója

6. Hegedűs Gábor igénylése

7. Pór Dezső javainak sorsa

8. Engel Jenőné bútorai

9. Kosdi zsidók vagyontárgyai

10. Pilisi zsidó birtokok leltározása

XVII. Túlélők igénylőlevelei

1. Platschek Sándor lova

2. Bokor Judit igénylése

3. Szántó István fellebbezése

4. Az Ákos testvérek lakása

5. Bernstein Józsefné cipői

XVIII. Élettörténetek

1. A Kaufer család története

2. Balassa Lajos költő kivételezettsége

3. Günczler Péter rabbi története

4. Beck Ö. Fülöp műterme

5. Eisenberger Géza rabbi élettörténete

6. Pfeiffer Izsák, az utolsó monori rabbi

7. Sonnenwirth Bernátné levele

Köszönetnyilvánítás

Képjegyzék

Név- és tárgymutató

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Fira Sans Condensed – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0