A regény fikció, melyet valódi személyek
és események inspiráltak, a sztorit pedig BB Easton
44 fejezet 4 férfiról című kötete vezette fel.
Bár a környezet és a legtöbb bemutatott
szituáció igaz történéseken alapul, a fizikai
tulajdonságokat és a szereplők neveit (BB-n kívül,
természetesen) megváltoztatták, hogy eltitkolják valódi
kilétüket, és védjék a személyiségi jogaikat.
Bárminemű hasonlóság valódi személlyel
pusztán a véletlen műve lehet.

Ezt a könyvet a mocsok Kennek ajánlom.

Bemutatkozás

Ha teljesen őszinte akarok lenni, fogalmam sincs, mi a fene ütött belém, amikor eldöntöttem, hogy a 44 fejezet 4 férfiról című memoáromban felbukkanó mind a négy srácnak saját könyvet írok. Az első három regény szakítással zárul, az utolsó pedig, ez a könyv, Amerika legunalmasabb férfijáról szól.

Ezzel ő is tisztában van. Amikor megkértem Kent, hogy segítsen ötletelni az ő sztorijával kapcsolatban, rohadtul kiröhögött – kiröhögött! – és azt válaszolta: – Sok szerencsét hozzá! Kurva unalmas vagyok.

Ja, én is tudom, seggfej.

Szóval, most mihez kezdjek?

Írnom kell valamit.

Házasság és gyerekek? Azért vagy itt, kedves olvasóm? Érdekel a boldogan éltek, míg meg nem haltak befejezés? A sztorija annak, ahogy az őrült, rózsaszín hajú, elkényeztetett BB beleszeretett egy idegesítően érzelemmentes, élő Ken babába? Áh. Rendben. Elmesélem, hogy történt, de ne engem hibáztass, ha unalmas.

Hanem Kent.

Én mindig azt szoktam csinálni.

1. rész

1. fejezet

2003. január 26.

Lehet, hogy Jason puccos bőrkanapéján ültem, de gondolatban a parkoló túloldalán lévő üres lakásban jártam. Amit korábban az otthonomnak neveztem. Ahol a rocksztár pasimmal, Hansszal éltem, amíg egy ágyban nem találtam őt az egyik legjobb barátnőmmel. Amit kiköltözés közben megrongáltam, és ahonnan mindent magammal hoztam, ami nem volt odaszögezve.

Oké, lehet, hogy néhány leszegelt dolgot is elhoztam.

Hat hét telt el a pokoli szakítás óta, és bár még nem álltam készen, hogy újra lássam életem egyik legrosszabb napjának színterét, barátom és korábbi szomszédom, Jason Super Bowl bulit rendezett, nekem pedig kurva nagy szükségem volt a piára.

Jason a Midtown Village társasház legújabb, legmagasabb és legpuccosabb épületében lakott. A lakásban rozsdamentes acélfelszerelések voltak. Az enyémben olcsó szekrények és egy apokaliptikus méretű hangyainvázió. Azokban a hónapokban, amikor én a linóleumpadlót koptattam azon töprengve, hogy hol a picsában volt a pasim, akivel együtt éltem, Jason lakása a második otthonommá vált. Összebarátkoztam a haverjaival. Ráadásul a puha olasz bőrkanapéja – amin söröző fiúk, whiskey-t kortyolgató férfiak és egy bizonyos Gatorade kedvelő srác ült – sokkal kényelmesebb hely volt a duzzogásra, mint az én üres lakásom.

Jason lehuppant mellém a kanapéjára, és átkarolta a vállamat. Drága arcszesztől illatozott, és a ropogósra vasalt khakinadrágja szinte meg se gyűrődött, amikor a jobb térdére fektette a bal bokáját.

– Hiányoztál, kislány!

Jason csupán három évvel volt idősebb nálam, de már így is hat számjegyű összeget keresett egy informatikai cégnél, hétvégente pedig rekreációs drogokat árult, hogy „pénzt gyűjtsön a start-up vállalkozásához”. Én azonban csóró egyetemista voltam, aki még mindig asszonyverőben és acélbetétes bakancsban járt, mintha az 1990-es évek nem értek volna véget három évvel korábban, részmunkaidőben dolgoztam a Macy’sben, és még annyira sem tudtam összeszedni magam, hogy normális hajstílust válasszak. Miközben az elmúlt hetekben azon igyekeztem, nehogy idegösszeomlást kapjak, a korábban menő, platinaszőke rövid hajam megnőtt, és most úgy nézett ki, mint valami felfújt gomba.

– Tudom, ember. Te is hiányoztál nekem. Kösz, hogy meghívtál.

– Kösz, hogy eljöttél. Azt hittem, egy átkozott csodára lesz szükség, hogy visszagyere ide.

Kuncogtam.

– Nem használhatod az átkozott és a csoda szavakat egy mondatban. Kurvára semmi értelme.

– Neked nincs értelmed – válaszolta pimaszul Jason, miközben a fejét ingatta.

– Ó... égés. – Bosszúsan néztem, ahogy ő egy húzásra megitta a pohara tartalmát.

– Hozok egy másikat. Te kérsz valamit?

– Nem, jól vagyok. – Elmosolyodtam, és a piros, kék, fekete, vagy ki tudja, milyen színű Johnnie Walkeremet kortyolgattam, amit korábban hozott.

Épp kényelmesen elhelyezkedtem, hogy a hosszú estét a tv előtt töltsem, belenyugodtam, hogy folyamatosan vissza kell majd utasítanom az idióta haverjai nyers szexuális közeledéseit, és úgy tenni, mintha tudnék valamit a fociról, amikor megakadt valamin a tekintetem az ajtóban.

Nem, nem valamin.

Valakin.

Lelassult az idő.

Beindult egy láthatatlan szélturbina.

És Jason legújabb vendége úgy masírozott be a helyiségbe, mintha egy görög isten lett volna.

Vagy talán egy bukott angyal, figyelembe véve az öltözetét.

Jason rejtélyes vendége magas és vékony volt, ráadásul tetőtől talpig feketét viselt.

Lerázta magáról a fekete gyapjúkabátját, és ráterítette egy székre a bejárat mellett. Alatta fekete ing volt rajta, aminek az ujjait felhajtotta, így kilátszott alóla az izmos karja. Az inget fekete nadrágba dugta, ami puhának tűnt, nem pedig kopottnak, és ami alacsonyan lógott a csípőjén. Ahogy a nappali felé indult, felemelte a kezét, és meglazította a stílusos, vékony, fekete nyakkendőjét. Olyan állkapcsa volt, amit Amerika Kapitány is megirigyelt volna, a rövid, homokbarna haja pedig pont úgy volt fésülve, mint Mark McGrathnek.

Úgy nézett ki, mint egy rosszfiú jó munkával és nagyszerű testtel, én pedig határozottan nyitott voltam az „ismerkedésre”.

Abbahagytam az önkéntes szomorkodásomat, letöröltem az arcomról a kicsordult nyálat, és elkezdtem tervezgetni. Vagy összeesek a lába előtt, amikor elmegy mellettem, és görcsrohamot színlelek, vagy eljátszom, hogy fulladozok, így talán rávehetem, hogy bemutassa rajtam a Heimlich-fogást. Akárhogy is, az egész azzal fog végződni, hogy azt hiszi, megmentette az életemet, és azonnal megtörhetetlen kötelék alakul ki közöttünk.

Épp fel akartam állni, amikor meghallottam Allen, az egyik rendszeres törzsvendég kiabálását valahonnan a konyha felől.

– Ken!

Körbenéztem.

Ken?

Ken nem volt itt a buliban. Én már csak tudtam. Ken az én Gatorade kortyolgató, melegítőt viselő, okoska, szinte-cuki-ha-bejönnek-a-sportolók – ami rám egyáltalán nem volt igaz – alkalmankénti tanulópárom volt. Nem pedig...

Leesett az állam, ahogy Allen betrappolt a nappaliba, a bilifrizurája és a nagy szemüvege a fején pattogott, miközben széttárt karral sietett Jason legújabb vendége felé.

– Gyere ide, tesó!

A nyakkendős Mark McGrath az utolsó pillanatban hajolt le és tért ki teljesen Allen útjából, aki megpróbálta megölelgetni, és gúnyosan elmosolyodott, ahogy a köpcös, pápaszemes haverja majdnem nekiment a dohányzóasztalnak.

Ó, a kurva életbe! Ken volt az.

Hirtelen fogalmam sem volt, hogy viselkedjek, vagy mit csináljak. Ken a haverom volt. Legalább arra képesnek kellett volna lennem, hogy megkérdezzem tőle, mi újság, azonban csak ültem, és a nyílt színtéren bujkáltam, arra várva, hogy megpillantsam Ken tipikus megnyilvánulásait.

Máris sikerült úgy kikerülnie a testkontaktust, mintha nindzsa lett volna.

Igen, ez nagyon is Ken.

Bement a konyhába, és kivette a Gatorade-et Jason hűtőjéből.

Tipikus Ken.

Majd amikor a modell külsejű mocsok megfordult, és a nappaliba nézett, gúnyosan... rám vigyorgott.

Naaaagyon is Ken.

Előrehajoltam, és álmodozva felsóhajtottam, mielőtt eszembe jutott, hogy illene viszonoznom a vigyort... vagy valami.

Nem volt neki hely a kanapén, hogy leüljön, ezért ösztönösen fel akartam állni. Szerettem volna odamenni hozzá, hogy beszéljek vele. Képes voltam rá, ugye? Barátok voltunk.

Felálltam, és tettem három lépést, mielőtt megijedtem, és az utolsó pillanatban jobbra fordultam, hogy inkább kimenjek az erkélyre cigizni. Januárban. Kabát nélkül.

Mint egy kibaszott idióta.

Odakint teljesen más volt a hangulat. A bulira készülve Jason felaggatott néhány fehér fényfüzért, és a kinti hangszórókból a helyi alternatív rock rádióállomás szólt. Bent hangzavar volt, világosság, meleg és káosz, míg kint sötét, hideg, nyugalom és kellemes dallamok. Épp véget ért egy szomorú dal a Linkin Parktól, ezért helyet foglaltam Jason kényelmes, kétszemélyes kinti kanapéján, rágyújtottam egy cigire, és kiélveztem a pillanatot, amennyire csak tudtam, miközben lassan haldokoltam a hipotermiától.

A pillanat nem tartott sokáig. A következő szám első három másodperce után már azt fontolgattam, hogy levetem magam az erkélyről. Mintha nem lett volna elég rossz, hogy kénytelen voltam odakint ülni a dermesztő hidegben, az univerzum azt hitte, abszolút röhejes lenne meghallgattatni velem a „Hullócsillagot” a Phantom Limbtől – a dalt, amit Hans nekem írt, amikor elkezdtünk randizni.

Ez volt az első és egyetlen daluk, amit a rádió játszott. A Phantom Limbet nem sokkal a szakításunk után kirúgta a lemezkiadójuk, mert túl alacsony volt a lemezeladásaik száma, azonban ez nem akadályozta meg a helyi rádióállomásokat abban, hogy gyakorlatilag óránként lejátsszák a „Hullócsillagot”.

Mivel máshová nem mehettem, felsóhajtottam, és behódoltam a sorsnak.

Miközben a dalszöveget hallgattam, tényleg hallgattam, olyan volt, mintha életemben először hallottam volna a dalt. Nem szomorított el. Sőt, megnevettetett. Röhögtem rajta. Aztán a szám elé tettem a kezem, hogy elhallgattassam magam, hogy még jobban oda tudjak figyelni a szövegre.

A „Hullócsillag” nem az igaz szerelem és a megpecsételt sors epikus meséje volt, mint ahogy eleinte elhitettem magammal. Egy lányról szólt, aki nagyobb dolgokra volt hivatott, mint a szeretője. A fiú próbálta elnyomni, de végül a lány kitört, és azzá vált, amivé mindig is kellett volna, hátrahagyva a srácot.

– Tetszik ez a dal?

Összerezzentem, miközben a kezemet továbbra is a számra tapasztottam, és oldalra fordulva láttam, hogy Mark McKen becsukta maga mögött az ajtót. Rajta volt a kabátja, és kihozta az enyémet is.

Széles mosoly terült szét az arcomon. Nem tudom, kinek örültem jobban – Kennek vagy a kabátomnak.

A kezembe adva a csillogó, vörösesbarna bomberdzsekimet, Ken megszólalt:

– Elég nyálas, nem gondolod?

Kitört belőlem a nevetés, miközben úgy húztam magamra a kabátomat, mintha takaró lett volna.

– Rohadt nyálas! – kacagtam.

Arrébb csúsztam a kanapén, hogy Ken le tudjon ülni mellém, de inkább az erkély túloldalára húzódott, mint mindig.

Soha nem jött túl közel hozzám.

– Szóval, melyik a kedvenc bandád? – kérdeztem beleszívva a cigarettámba, mintha nem állt volna fenn a veszélye annak, hogy leesnek az ujjaim a fagyástól.

– Sublime – válaszolta Ken habozás nélkül.

Felhorkantam.

– Sublime? Ne már!

– Mi a baj a Sublime-mal?

Komolyan mondta?

– Semmi! – visszakoztam. – Király együttes.

– Akkor mi van? – Ken felvonta a szemöldökét, és az erkély korlátjának támaszkodva figyelte, ahogy kényelmetlenül mocorgok. Élvezte.

Nekem pedig tetszett, hogy engem figyelt, miközben kínlódtam.

– Ú, szó szerint csak a piálásról meg a drogozásról énekelnek.

– Meg a gyermekprostitúcióról – tette hozzá Ken pókerarccal.

– Ó, persze – kuncogtam. – Hogy feledkezhettem el a „Wrong Way” című számról?

– Nem tudom. Gyakorlatilag ez a világ legjobb száma.

– Hé! – jegyeztem meg, amikor megint elterelte a figyelmemet a megjelenése. – Tetszik a ruhád. Miért öltöztél ki ennyire?

Istenem, remélem, ez nem hangzott olyan hátborzongatóan, mint amilyennek éreztem.

– Be kellett mennem a munkahelyemre. Vasárnap általában szabad vagyok, de egy rakás seggfej szabadnapot vett ki a Super Bowl miatt, úgyhogy muszáj volt beugranom egy kicsit.

– Gondolom, ez a rossz abban, ha te vagy a főnök, nem?

Ken egy mozi általános menedzsere volt, de nem volt hajlandó megengedni, hogy ingyen nézzem a filmeket, mert egyszer seggfejnek neveztem.

– Igen, főleg, amikor az összes alkalmazottad kibaszott tinédzser. – Ken elvigyorodott. – Ne vedd sértésnek.

– Hé! – nevetve megdobtam egy párnával Jason kanapéjáról. – Hónapok óta nem vagyok tinédzser.

Szörnyen céloztam, de Ken kinyújtotta a kezét, és elkapta, mielőtt átrepült volna a korlát fölött. Annyira természetes volt a mozdulat; azt hiszem, álmában is képes lett volna rá. Mosolyogva úgy csinált, mintha fejbe akart volna verni vele, aztán gyengéden az ölembe hajította, ahogy felsikkantottam és eltakartam az arcomat a karommal.

Seggfej.

Leeresztettem a kezemet, és próbáltam nagyon csúnyán nézni rá, de a szám nem akart együttműködni velem. Folyamatosan mosolyra görbült, ahelyett hogy lebiggyedt volna.

– Ezekkel a képességekkel jelentkezhetnél a Cirque du Soleilbe. – Bosszúsan meredtem rá, és igyekeztem nem kimutatni, mennyire lenyűgözött a korábbi focisztár reflexeivel. – Akkor nem kellene többet tinédzserekkel együtt dolgoznod.

– Ja, csak vándorcirkuszosokkal, akik nem beszélnek angolul – vágta rá Ken.

– Már megbocsáss? Azok az emberek előadóművészek, uram.

Ken az arcán egy félmosollyal méregetett, aztán megkérdezte:

– Láttad már őket?

– Kiket? A Cirque du Soleilt? – Hallottam, ahogy elkezdett emelkedni a hangom. – Ó, istenem, ők a kedvenceim az egész világon. Amikor kijövök egy-egy előadásukról, úgy érzem, mintha... nem is tudom... hülye lennék? Vagy nem elég kreatív, ilyesmi. Amit csinálnak, ahogy elképzelik a dolgokat, egyszerűen... ah. Te láttad már őket?

Ken szórakozottan figyelte a rajongásomat, aztán megrázta a fejét.

Elakadt a lélegzetem. Hallhatóan.

– Ó, istenem, Ken! Imádnád! Szereted a művészetet, a zenét és Európát... mármint, nem szereted őket, mert nyilván semmit nem szeretsz, de... – Ken vigyorogva fogadta a szurkálódásomat. Vicceltem, bár igazam volt. Ennek a mocsoknak nem voltak komoly érzései semmivel kapcsolatban, leszámítva a jókedv kerülését. – Minden benne van, de még jobb! Minden tavasszal eljönnek ide! El kéne menned egy előadásukra!

– Lehet, hogy megnézem majd őket. – Ken arckifejezése arról árulkodott, hogy nem fog elmenni.

– Ó, istenem – felnyögtem, ahogy a vérembe került Johnnie Walker kimutatta a foga fehérjét. Cigarettám parázsló végével a vigyorgó arcára mutattam. – Nem fogsz elmenni, mert pénzbe kerül!

Ken elnevette magát, őszintén nevetett, én pedig szerettem volna felemelni a hangot, mintha egy trófea lett volna.

– Elfelejtettem, hogy egy leendő pszichológussal beszélek. – Nevetett.

– Ide figyelj, haver, el fogsz menni, akkor is, ha nekem kell kifizetnem a jegyedet.

– Oké.

– Oké.

Álljon meg a menet. Tessék?

Furcsa csend telepedett ránk, miközben megszólalt a „With Arms Wide Open” a Creedtől.

– Ó, istenem. Ha már szóba kerültek a nyálas rocksztárok. – Felpattantam a kanapéról, és közelebb mentem Kenhez, hogy ledobjam a csikkemet az alattunk lévő parkolóba. – Gyere! – szólaltam meg, majd megfogtam a grabancánál fogva; az volt az egyetlen hely, ahol sejtéseim szerint engedte volna, hogy hozzáérjek. – Nem bírom elviselni ezt a szart.

Ken készségesen jött velem, ezt pedig az emlékezetembe véstem.

Idegenkedik az öleléstől. Nem bánja, ha úgy vonszolom, mint egy pórázra kötött kutyát. Érdekes.

Mihelyst Jason meglátta, hogy bejöttünk a lakásba, úgy viharzott hozzánk, mintha átkozott vészhelyzet lett volna.

– Ken! Ken! – Közvetlenül előttünk állt meg, és hangosan fújtatott. – Mi a vezetékneved, tesó?

Furának tartottam ilyesmit kérdezni valakitől csak úgy ukk-mukk-fukk, de ahogy a mondat elhagyta Jason száját, rájöttem, majd’ meg haltam, hogy tudjam a választ. Úgy éreztem, mintha megállt volna az idő, a buli eltűnt, a háttérzajok elnémultak, ahogy minden idegszálam megfeszült, és a fülét hegyezte. Úgy figyeltem, mintha Ken a nyertes lottószámokat készült volna elsorolni. Úgy hallgatóztam, mintha felfedezte volna a kalóriamentes sör receptjét. Talán mert a szívem mélyén tudtam, hogy bármi hagyja el Ken száját a következő másodpercekben, függetlenül attól, hogy milyen szerencsétlen, kiejthetetlen, vagy magánhangzó nélküli legyen is, egy napon az lesz az én vezetéknevem is.

– Easton – válaszolta végül.

Easton, gondoltam. Tetszik.

2. fejezet

– Na, fura volt megint Jasonnél lenni? – Juliet, a legjobb barátnőm általános iskola óta, mellettem ült egy széken a fodrászszalonban. A fél feje úgy nézett ki, mintha áramba nyúlt volna, míg a másik felét már vékony, hosszú, fekete fonatokba rendezték. Gyakorlatilag stílusintervenciót eszközölt, hogy eljöjjek vele, és most, hogy itt voltam, senki nem tudta, mihez kezdjen a szöszös, felmosófej szerű hajammal.

– Mit szólnál a rövidhez? Levághatnánk az egészet – javasolta az elegáns, sovány férfi mögöttem állva, miközben a karkötős csuklójával legyintett.

Ránéztem a tükörben a szerencsétlen flótásra, akihez kerültem, és felsóhajtottam.

– Csak most növesztettem meg. Valami mást szeretnék kipróbálni.

Elkomorodott.

Juliet a szájához emelte a kezét, és olyan hangosan kezdett suttogni, hogy az egész szalon hallotta, amit mondott.

– Most esett át egy borzalmas szakításon.

– Szót se többet. – A férfi kacsintott. – Bosszú haj. Imádom.

Visszafordultam Juliethez, amikor eszembe jutott az eredeti kérdése.

– Igen, nagyon furcsa volt visszamenni. Látni a régi lakásomat... de aztán megjelent Ken, és...

– Tudom! Mit szólnál egy Gwyneth Paltrow A nő kétszer dologhoz? – kérdezte a fodrászom, miközben két kézzel belemarkolt a hajamba a tarkómon. – Ettől megszabadulhatnánk – megrángatta –, és vághatnánk egy hosszú, féloldalas frufrut.

– Már olyan hajam is volt – válaszoltam vállat vonva. – Arra gondoltam, hogy ezúttal megtartanám a hosszát.

André – nem emlékszem a nevére, de úgy nézett ki, mint egy André – elfintorodott a kérésemet hallva.

– Próbáld ki sötétebben – javasolta Juliet fodrásza. Erőfeszítés nélkül is kócos haját sötét vöröseslilára festette.

– Ó, a te hajszíned tetszik!

– Istenem, igen! – kiáltotta André. – Burgundi. Tökéletesen passzolna a bőrödhöz. Látom magam előtt az egyenes, szögletes bubifrizurát. Mint valami szexi titkosügynök.

– Szerintem az ő haja nem egyenes – gúnyolódott Juliet.

– Ó, azt fogja csinálni a haja, amit mondok neki, édesem.

Az egyik fodrászról a másikra néztem, aztán vállat vontam.

– Oké.

André elment, hogy kikeverje a színt, Juliet pedig sokatmondó vigyorral nézett rám.

– Mi van? – csattantam fel.

– Kennek hívtad.

– És? Így hívják.

– Te Pizsamás Srácnak szoktad nevezni.

– Hát, az még akkor volt, amikor állandóan pizsamában járt.

Juliet felnevetett.

– Az melegítőruha volt, te lökött.

Ha Jason volt a fiútestvérem, aki soha nem adatott meg, akkor Juliet lehetett a kötekedő nővérem.

Keresztbe tettem a karjaimat a mellkasom előtt.

– Tök mindegy. Nekem is van melegítőalsóm. A Target pizsamarészlegéről vettem, mert kibaszott pizsama.

Most már Juliet és az ő fodrásza is nevettek.

– Szóval, ha már nem Pizsamás Srác, most mit visel?

Felmorrantam, és az előttem lévő tükörre pillantottam, telepatikusan üzenve a fodrászomnak, hogy siessen a színkeveréssel.

– Nem tudom. Nem pizsamát... nyakkendőt.

Juliet szórakozott arckifejezése egy szempillantás alatt zavarttá változott.

– Nyakkendőt? Mégis mióta buksz a nyakkendős pasikra? Neked csak azok a pasik jönnek be, akik úgy néznek ki, mintha nyakkendős fickókat rabolnának ki. Fegyverrel.

Nem akartam, de elnevettem magam.

– Tudom, oké? Tudom! De te nem láttad. Nem úgy nézett ki, mint egy normális nyakkendő. Hanem... nem is tudom... menő volt.

– Ó, istenem.

– Mi van?

– Lehet, hogy ő a vigaszdíjad!

– Nem. Ken? Egyáltalán nem az esetem. Nem piál, nem dohányzik, nincs tetoválása, semmi. Valószínűleg még soha nem is tartóztatták le.

Juliet fodrásza kacagott.

– Kislány, új esetet kell találnod.

Juliet felpillantott rá.

– Vigaszdíjra van szüksége. Mindenki tudja, hogy a legegyszerűbb módja annak, hogy túllépj egy pasin, az, ha befekszel egy másik alá.

– És hogy új frizurát válassz! – André egy tál lila trutyival tért vissza, és azonnal elfordította a székemet Juliettől, eredményesen megszakítva a beszélgetésünket.

Miközben ő a fejemen varázsolt, a gondolataim visszatértek Kenre. Be kellett ismernem, az egyetlen alkalom az elmúlt hat hétben, amikor nem éltem át újra meg újra a traumatikus szakításom minden részletét, az a néhány pillanat volt, amit a minap Kennel töltöttem.

De randizhatok vele? Mármint, ő volt a Pizsamás Srác. Semmi közös nem volt bennünk. Plusz alig ismertem. Oké, szóval a legtöbb haverjával találkoztam, tudtam, hol dolgozik, hogy ugyanabba a középiskolába jártunk, és hogy kilépett a focicsapatból, mert nem volt hajlandó elviselni, hogy az edzők üvöltözzenek vele. Azzal is tisztában voltam, hogy hátizsákkal bejárta Európát, volt az összes bakancslistás múzeumomban, és sokkal többet tudott az egyiptomi művészettörténetről, mint én, amikor felajánlotta, hogy segít tanulni a vizsgámra. Ráadásul nagyon is tisztában voltam azzal, hogy Kenneth Easton nem dohányzott, nem piált, nem drogozott, nem evett csokoládét, nem tartotta az ünnepeket, sem a születésnapokat, nem szerette az ölelést, ahogy az elkötelezett párkapcsolatokat sem, sőt még azt sem mondta, hogy egészségedre, amikor valaki tüsszentett, mert egy makacs, örömtelen ateista volt.

Akkor miért nem tudtam kiverni a fejemből?

Három órával később Julietnek hosszú, szoros fekete fonatokban lógott a haja; nekem egyenes, szögletes bubifrizurám lett; és valószínűleg a szalon összes dolgozója haldoklott a ráktól, köszönhetően a rengeteg kémiai vegyszernek, amit rám kellett tenni, hogy megzabolázzák a hajkoronámat.

Juliettel átöleltük egymást, elbúcsúztunk a parkolóban, és beültünk a saját kocsinkba – az enyém egy tízéves fekete Mustang hatchback volt, amivel korábban pénzért versenyeztem, mielőtt elég idős lettem ahhoz, hogy cigit vegyek magamnak, az övé pedig egy lepukkant kisbusz, amit az anyjától kapott, amikor teherbe esett a drogdíler pasijától tizenhat éves korában.

Ó, azok a régi szép idők.

Most csak stresszes, egyedülálló nők voltunk, akik minden szabadidejüket arra fordították, hogy túléljék az egyetemet.

De legalább a hajunk jól nézett ki.

Juliettel egyszerre álltunk ki a szalon parkolójából, mindketten mosolyogtunk, és egy szál cigit fogtunk az ujjaink között. Ő jobbra fordult az autópályán, hogy visszamenjen az anyjához, ahol a négyéves fiával lakott. Én balra kanyarodtam, hogy visszaautókázzak az ópiumbarlangba, amit a hippi szüleim otthonnak neveztek.

Minden megtett kilométer után éreztem a rám törő depressziót, amivel a Hansszal való szakításom óta küzdöttem.

Nézz magadra, BB, ki vagy csípve, de nincs hova menned, piszkált a belső hangom.

Bekapcsoltam a rádiót.

Pénzkidobás.

A pop állomásról a kemény rockra váltottam.

Kinek akarsz tetszeni, mi?

Feltekertem a hangerőt.

A szüleidnek? Csak velük fogsz ma este találkozni.

Épp azt fontolgattam, hogy maxra tekerem a hangerőt, vagy inkább félrerántom a kormányt, amikor az univerzum közbeszólt.

– A Cirque du Soleil bejelentette, hogy a védjegyének számító kék-és-sárga Grand Chapiteau tavasszal visszatér Atlantába Varekaijal, a legújabb élő show-jukkal. Mélyen egy erdő szívében, egy vulkán csúcsán, létezik egy különleges világ... egy olyan világ, ahol minden lehetséges. Egy világ, amit... Varekainak hívnak. A Varekai premierje március 6-án lesz, de a jegyek elővételben már kaphatóak.

Mielőtt lehetőségem lett volna előállni egy tervvel, vagy eszembe jutott volna valami épkézláb gondolat, kivettem a telefonomat a táskámból, és a fülemhez szorítottam.

– Mi újs...

– Jason! – sikkantottam. – Kérlek, hívd fel Kent most azonnal, add meg neki a telefonszámomat, és mondd, hogy elvisz a Cirque du Soleil előadására!

*

– A haaaaaajad! – kiabálta anya, mihelyst beléptem a bejárati ajtón. Intett, hogy menjek be a konyhába, ahol simogatni kezdte az új lilás bubifrizurámat. – Ó, annyira szép fényes és egyenes. Ígérd meg, hogy többet nem fogod leborotválni.

Felnevettem.

– Ha képes leszek így megcsinálni? Igen, ígérem.

Hallottam, hogy apa egy Jimi Hendrix-számot játszott a Fenderén a nappaliban. Aztán a zene elhallgatott, mielőtt egyetértve felkiáltott:

– Jól néz ki, kicsim! – Biztos látott, amikor elmentem mellette.

– Kösz, apa! – kiabáltam vissza, majd letettem a táskámat a konyhaszigetre, ami tulajdonképpen csak egy hadilábon álló fehér rémálom volt, amit anya a Kmartból vett. Hasonlóan ócska székek voltak hozzá.

– Ó, de szépek – mondtam, miközben a szigeten lévő friss keleti liliomokat csodáltam. – Mikor vetted...

– Hans küldte. – Anya lehalkította a hangját, én pedig elkomorodtam, amikor meghallottam a nevét.

Olyan csúnyán néztem rá, hogy azzal ölni lehetett volna, aztán fogtam a kristályvázát, odasétáltam a kukához, és ráléptem a pedálra, hogy kinyissam a fedelét.

– Ne! – kiáltotta anya, és az utolsó pillanatban kirántotta a kezemből a vázát. – Annyira szépek. Legalább engedd meg, hogy bevigyem az iskolába. Lehet, hogy lerajzoltatom őket, mielőtt elhervadnak. A gyerekek imádni fogják.

Felsóhajtottam, és hagytam, hogy lecsukódjon a kuka fedele.

– Rendben.

– Babám...

Megszólalt a telefonom a táskámban.

A szívem kihagyott egy ütemet, miközben levettem a táskámat az asztalról, és elkezdtem feltúrni, hogy megtaláljam a csillogó kis Nokiámat.

Amikor a kezembe kaparintottam a készüléket, előhúztam, és leolvastam, mi van a képernyőre írva. Percek alatt már másodjára komorodtam el.

Lenémítottam a hívást, és visszadugtam a telefont a táskámba. Virágok Hanstól, soha véget nem érő telefonhívások Knighttól... már csak az kellett volna, hogy Harley-t kiengedjék a börtönből, és a Rettenetes Hármas összeállhatott.

Felpillantottam anyára, és igyekeztem a tekintetemmel azt sugallni: Egyáltalán nem Ronald McKnight volt, akit az előbb hangpostára küldtem. Próbáltam emlékezni, hogy miről is beszéltünk.

– Ő volt az, ugye?

– Ki? – mosolyogtam ártatlanul.

– Tudod, ki. – Ki se tudta mondani a nevét. Mintha Knight olyan ördögi lett volna, hogy anya attól félt, meg lehet idézni, mint egy démont vagy szellemet. – Mikor fogsz telefonszámot cserélni?

– Anya – morrantam fel. – Minden rendben. Nem is szoktam felvenni.

Már.

– Semmi nincs rendben. Múlt héten láttam itt parkolni a motorjával, a házat bámulta! – A bejárati ajtóra mutatott. – Tudod, apáddal láttunk egy sorozatot az ilyen fiúkról. Kukkolónak nevezték őket. Nem... zaklatónak. Zaklatónak nevezték őket, és azt állították, veszélyesek, nem ismerik a korlátokat, és semmi nem akadályozhatja meg, hogy megszerezzék, amit akarnak.

Nagyon szerettem volna nevetni. A kurva életbe, ha sejtette volna. Knight életem egynegyedében terrorban tartott. Tizenöt éves koromban elidegenített a barátaimtól, mindenkit megfenyegetett, aki hozzám szólt, bevezetett a kikötözés és a vérjátékok világába, megfélemlített és megalázott minden lehetséges alkalommal, aztán összetörte a szívem, amikor beállt a tengerészgyalogosok közé. Egy kis nyugalmam lehetett, amikor kétszer Irakban állomásozott, de mindkétszer agresszívabban és erőszakosabban jött vissza, mint valaha.

Knight új, kedvenc elfoglaltsága az volt, hogy irracionálisan mérges, obszcén hangüzeneteket hagyott a telefonomon, de nem számít, mennyire eldurvult a helyzet, képtelen voltam megváltoztatni a telefonszámomat. Egyszerűen... nem tudtam.

Knight nem zaklató volt.

Annál rosszabb.

Az első szerelmem.

Anya kihúzta a konyhaszekrény egyik fiókját, és elővett belőle valamit.

– Tessék! – szólalt meg felém fordulva, és egy kulcstartóra akasztott kicsi, fekete táskát nyújtott át.

Elfogadtam, és az ujjaimmal végigsimítottam a Mace feliratot a bőrtartó oldalán.

– Apád az egyik fegyverét akarta neked adni, de azt hiszem, be kell töltened a huszonegyet, hogy fegyvert tarthass magadnál. Szóval... talán a születésnapodra.

– Anya... – bosszúsan néztem rá, és bedobtam a paprikasprayt a táskámba. – Nem fogok fegyvert tartani magamnál.

– Hát, sokkal jobban érezném magam, ha mégis lenne nálad. Nézz magadra. Még egy vizes szatyorból sem tudnád kiverekedni magad.

Már megint kezdődik.

– Hát, kösz a paprikasprayt. Most felmegyek. – Felállva megragadtam a táskámat, és próbáltam kimenekülni a helyiségből, mielőtt jobban belemennénk a súlyproblémám témájába. Az ilyen párbeszédek mindig így alakultak. Mindegy, hogyan kezdődtek, mindig azzal végződtek, hogy...

– Ettél ma?

– Aha – hazudtam, miközben kihátráltam a konyhából.

– Jó – kiáltotta utánam, miközben megfordultam, és gyakorlatilag felszaladtam az emeletre. – És ne felejtsd el magaddal vinni azt a paprikasprayt az iskolába. Tudod, naponta tizennégy embert rabolnak ki a belvárosban!

3. fejezet

Aznap éjjel cirkuszi sátrakról, akrobatákról és egy rejtélyes fekete ruhás hercegről álmodtam. Maszkban volt, hogy kimehessen a közemberek közé anélkül, hogy bárki felismerné, de én tudtam, hogy ő volt az. Követtem a nézők tömegén keresztül a hatalmas csúcs belsejébe, közben pedig pattogatott kukorica és földimogyoróhéj ropogott a talpam alatt.

Valahányszor megpillantottam az intenzív tengerkék szemét a fekete anyag mögül kikukucskálni, megint eltűnt a tömegben. Éppen csak megtaláltam a fűrészporral borított színpad mellett állni az árnyékban, és kinyújtottam a kezem, hogy levegyem róla a maszkot, amikor egy cirkuszi bohóc hátulról megragadott. Befogta a számat az izzadt tenyerével, és gúnyosan kacagott, miközben elrángatott a hercegemtől. Küzdöttem ellene, próbáltam belekönyökölni és megrúgni a lábammal, de mindhiába. Nagyon erős volt, én pedig túl könnyű.

Túl könnyű, mondták az orvosok.

Ahogy a kövér bohóc felcipelt a színpadra a vállán, fehér köpenyes és fehér maszkos táncosok parádéztak az indulózenére, miközben az ujjukat rázták felém.

Telefoncsörgés monoton, gépszerű hangja tört be a tudatomba, egyik rémálomból a másikba taszítva engem.

A lehető legvidámabb csengőhangot választottam ki, amit csak találtam, de nem számított. A hang akkor is atombombaként robbant az agyamban minden alkalommal.

Kinyitottam a szemem, és hunyorogva néztem az éjjeliszekrényemen álló órára. Éjfél múlt.

Basszus.

Knight volt az egyetlen, aki ilyen későn keresni szokott. Általában azután, hogy kirúgták egy kocsmából, amiért törött sörösüveggel majdnem megölt valakit valamelyik tomboló dührohama közben. Nem beszélhettem vele ilyen állapotban. Soha többet nem beszélhettem vele. Nemcsak azért, mert irracionálisan viselkedett és mérges volt, hanem azért, mert pontosan tudtam, miért volt ilyen.

Én voltam az egyetlen, aki tisztában volt ezzel.

Megint megcsörrent a telefon a kezemben, majd ahogy átvittem a gyermekkori hálószobám túloldalára, a világító képernyő baljós zöld fénybe borította az utamat. Fogalmam sincs, hogyan, de még félkábán is éreztem a jelenlétét, kiszagoltam a fahéj illatát a kölnijében, és szinte tapintottam az izmos testéből sugárzó forróságot és gyűlöletet. Már azelőtt tudtam, hogy félrehúztam volna a nikotinfoltos függönyömet, hogy mit látok majd parkolni odakint az utcalámpa fénye alatt.

Azonban ez nem készített fel a színtiszta rettegésre, amikor tényleg megláttam.

Azonnal elengedtem a függönyt, és hagytam, hogy összezáruljon, miközben a néma sikolyra nyíló szám elé kaptam a kezemet. Bár hosszú felhajtónk volt, két oldalról fákkal szegélyezve, bárhol felismertem volna a végén álló árnyékba borult alakot. Ő volt az, aki a sötétben jött elő. A szörnyeteg az ágyam alatt. Amikor legutóbb felbukkant ott, ahol én voltam, átlépett egy olyan határt, amit megesküdtem, hogy soha többé nem fogok megengedni neki. Nem fogom még egyszer olyan közel engedni magamhoz.

– Mi a baj, Punk? – Knight hangja ördögi volt, ahogy felém közelített. Mintha prédára leső vad lett volna.

Mindig egy lepukkant utcában parkoltam a koncert helyszínéhez közel, ahol Hans bandája játszott. De aznap este a koncert után nem az én kocsim volt az egyetlen ismerős dolog, ami a Maple Drive-on várt rám.

– Nem tűnsz túl boldognak – vicsorogta.

Hátraléptem, majd összerezzentem, amikor a hátam a kocsijának ütközött.

– Ezt mondtad, nem? Hogy most sokkal boldogabb vagy? – Knight a képembe vágta a korábbi szavaimat, miközben még egy lépést tett felém, és közvetlenül előttem állt meg.

Láttam, ahogy kinyújtotta a kezét, de csak összerezzenni volt időm, mielőtt a húsos tenyerével megfogta az államat.

Knight belemélyesztette ujjait a szám sarkába, és erőszakkal mosolyt kényszerített az arcomra.

– Mosolyogj, Punk! Mutasd meg, milyen kurva boldoggá tesz.

Forró könnyek peregtek végig a szégyenkező arcomon, miközben próbáltam félreütni Knight kezét.

– Baszd meg! – motyogtam az elfintorított számon keresztül, és két kézzel meglöktem a kemény mellkasát.

Knight megrázta a fejét.

– Cö-cö. Ez nem túl nőies, hercegnő.

– Ne nevezz így! – kiáltottam sípcsonton rúgva.

– De szeretsz kishercegnő lenni. Te mondtad, hogy boldoggá tesz. – Knight szorítása megfeszült a számon, és még szélesebb mosolyra kényszerítette az ajkaimat.

Behunytam a szemem, amitől még több könnycsepp csorgott végig az arcomon, majd az összeszorított fogaimon keresztül suttogtam:

– Utállak.

Knight közelebb hajolt, és az enyémnek támasztotta a homlokát. Southern Comfort és cigaretta szaga volt.

Mint nekem.

– Jó – suttogta.

Anélkül, hogy elengedte volna a torz mosolyomat, Knight az enyémre tapasztotta a száját.

Vártam a szikrát. Az elektromos kisülést, ami a fejem búbjától a lábujjam hegyéig cikázott végig rajta, mint egy földbe csapó villám, akármikor Knight szája az enyémhez ért.

De soha nem jött el.

Helyette úgy éreztem, megalázott. Bántott. Gyenge voltam. Éreztem, ahogy Knight durva keze letolta a nadrágomat a bokámra. Éreztem, ahogy a mellbimbópiercingem megrándult, amikor dühödten feltolta a melltartómat és a felsőmet a hónom alá. De nem éreztem, amikor belém hatolt. Annál a résznél az agyam kikapcsolt, és egy új helyre költözött. Egy boldogabb helyre.

A kezemben tartott telefon, ami eddig hallgatott, ismét megszólalt. A szívem őrülten kalapált a mellkasomban.

Ne nézz oda, BB. Feküdj vissza az ágyba. Lehet, hogy nem ő az. Kérlek, ne...

Ujjaim önálló életre keltek, és megint félrehúzták egy kicsit a függönyt. Knight motorja még mindig odakint parkolt az utcalámpa alatt, de ő már nem állt mellette.

A telefon kérlelhetetlenül csörgött tovább.

Rettegve húztam szét még jobban a függönyömet, és a sötétséget kutattam az utca meg az emeleti ablakom között. Knight nem állt a felhajtón. Nem volt a bejárati ajtónál. Szemem a szinte vaksötét udvart vizslatta, aztán a fenyőfák között cikázott, amíg egy ismerős, szinte színtelen kék szempár elő nem bukkant az árnyékból.

Knight világos bőre majdnem ragyogott a sötétben. A korábban babapuha kopasz hajstílusát lecserélte, megnövesztette és hátranyalta a szőke haját. A terepmintás nadrágját becserélte egy fekete Levi’s farmerre és egy bőrmellényre. Knight új motoros személyisége épp olyan ijesztő volt, mint a katonai külseje, azonban a dögcéduláitól és kimerültségétől eltekintve még azt az illúziót sem keltette, hogy jó srác.

Knight volt a kibaszott mumus.

Nem szabadott volna meglátnia engem. A villanyom nem égett, a függönyt csak annyira húztam el, hogy az egyik kitágult pupillámmal ki tudjak lesni rajta, de Knight akkor is a hasadékot bámulta. Mintha kiszagolta volna a félelmemet.

A kurva életbe, ne mozdulj. Nem láthat. Minden rendben. Nem láthat.

Visszatartottam a lélegzetemet, miközben Knight összehúzott szemmel meredt az ablakomra, és morgott valamit a telefonjába. A sötétben nem tudtam a szájáról olvasni, de nem is kellett. A telefonom egy másodperccel később csipogott a kezemben, jelezve, hogy hangüzenetem érkezett.

Egy utolsó gyilkos pillantás után Knight a földre köpött az otthonom előtt, visszadugta a telefonját a zsebébe, majd elindult a felhajtónkon, olyan csendben, mint egy árnyék.

Miközben figyeltem, ahogy felpattant a motorjára, és elhajtott, reszkető ujjal kerestem meg a hangüzenetét, és kitöröltem, ahogy azt már több százszor megtettem korábban is. Tudtam, hogy Knight még telefonálgatott az éjszaka közepén, és rendszeresen hagyott random, dühös hangpostaüzeneteket.

Csak azzal nem voltam tisztában, hogy mindezt a hálószobaablakom előtt csinálta.

A szinte telihold kikukucskált rám a rejtekhelyéről a fenyőfák mögül. Nyilvánvalóan ő is félt Knighttól.

– Ne aggódj – suttogtam neki nem túl meggyőzően. – Ki fogom juttatni innen magunkat.

4. fejezet

Miután az éjszaka hátralévő részében a plafonomra ragasztott, sötétben világító csillagokat bámultam, az ébresztőm hangjára felkeltem, és kivonszoltam a fáradt, megkeseredett hátsómat a házból.

A Georgiai Állami Egyetem büszke arra, hogy kibaszott városi. A campus Atlanta belvárosának szívében kapott helyet, a Peachtree Street mentén, rövid sétára a Centennial Olympic Parktól, a Philips Arénától, a CNN Központtól és az ország legnagyobb bűnözési rátájával rendelkező gettóitól. Az egyik tantermem egy átalakított parkológarázs volt. Szó szerint. Lépcső helyett egy betonrámpán kellett felsétálni egyik emeletről a másikra. Alig lehetett odakint beszélgetni a közlekedés, az építkezések és az egész nap szirénázó mentők hangjától – nem mintha szívesen időztél volna ott. Ha túl sokáig álltál egy helyben, megtámadott egy rakás nagyon agresszív koldus.

És akkor a metróról ne is beszéljünk.

Épp csak besétáltam a Langdale Hallba, és visszatettem a paprikaspraymet a táskámba, amikor megcsörrent a telefonom. A tenyerem rögtön izzadni kezdett, de amikor elővettem a mobilt, és nem ismertem fel a telefonszámot a képernyőn, a vérnyomásom is az egekbe szökött.

Ó, istenem! Lehet, hogy Ken az!

Fogd be! Nem Ken az. Még huszonnégy óra sem telt el azóta, hogy megkérted Jasont, adja oda neki a telefonszámodat. A srácok általában várnak, mennyit, kábé két napot, mielőtt felhívnak egy lányt.

De nem lehet Knight. Most – az órára pillantottam az ismeretlen szám fölött – délelőtt tizenegy van. Még soha nem telefonált nekem délelőtt.

Szóval... telemarketinges?

Tuti. Tuti, hogy egy telemarketinges.

Mély levegőt vettem, és fogadtam a hívást.

– Halló? – kérdeztem, majd összerezzentem, és lélekben felkészültem a mérges szitokáradatra, ami a nyakamba zúdulhat, vagy a villámgyors termékismertetésre.

Azonban ezek helyett egy száraz, halálkomoly hang válaszolt:

– Szóval, hallom, cirkuszba viszlek.

Ideges nevetés szakadt ki belőlem, ahogy hatalmas mosolyra húzódott a szám, aminek köszönhetően minden szomorú, komor egyetemi hallgató úgy bámult rám, mintha meghibbantam volna.

A fülemhez szorítottam a telefonomat, és elindultam a következő órámra.

– Igen – feleltem. – Leszerveztem neked egy állásinterjút. Új párnazsonglőrt keresnek.

– Mennyi a fizetés? Magas? Milyen szabályokhoz kell alkalmazkodni?

Kuncogtam.

– Garantálhatom, hogy nem magas a fizetés.

– A francba. Akkor gondolom, meg kell elégednem azzal, hogy csak nézőnek megyek el. Szeretnél elkísérni?

Fáj az arcom. Miért fáj az arcom? Ilyen érzés a mosolygás? Olyan rég nem mosolyogtam.

– Persze – visítottam.

– Délután megveszem a jegyeket. Az előadás csak márciusban lesz. Ennyire előre is tudod, hogy fog kinézni az időbeosztásod?

– Igen. Vagy iskolában vagyok, vagy dolgozom mindennap. Kivéve a vasárnapot.

– Vasárnap. Ezzel tudok mit kezdeni.

Ezzel tudok mit kezdeni.

Pizsamás Srác ügyes volt; ezt a számlájára írtam.

Nekitámaszkodtam a falnak a termem előtt, hogy befejezzem a beszélgetésünket.

– Hé, kösz, hogy eljössz velem – jegyeztem meg komolyan. – Kifizetem neked a jegyem árát, amikor legközelebb találkozunk.

– Pénteken mész Jasonhöz?

Elmosolyodtam a sürgető kérdését hallva.

– Igen. Te?

– Valószínűleg ott leszek.

– Oké. – Vigyorogtam.

– Oké.

Egy percig mindketten csendben voltunk, mielőtt eszembe jutott, hol voltam.

– Hé, jobb, ha megyek – sóhajtottam. – Mindjárt kezdődik a következő órám.

– Melyik?

– Egyiptomi művészettörténet.

– Vicces. Azt hiszem, arra az órára én is járok. Van egy lány, aki mindig rávesz, hogy kérdezzem ki tanulókártyák segítségével, mielőtt dolgozatot ír belőle. Már név szerint fel tudom sorolni az összes fáraót a dinasztiák mentén.

– Jobb, ha vigyázol, miket mondasz, vagy kénytelen leszek megkérni téged, hogy segíts tanulni a statisztikát is.

Ken felnevetett.

– Örömmel segítenék statisztikát tanulni.

– Nem, dehogy. Unalmas, ráadásul te úgysem szeretsz semmit. – Elvigyorodtam.

– Nos, én unalmas vagyok és igenis szeretem a statisztikát.

– Tök mindegy, hazug. Mennem kell.

– Oké.

– Oké.

Te tedd le először. Nem, te.

– Szia, Brooke!

Az ajkamba haraptam, hogy magamba fojtsam az idióta sikkantásomat.

– Szia, Ken!

Ennyi erővel akár folytathattam volna a telefonálást is, ahelyett, hogy bementem órára, mert a nap végére a füzetem úgy nézett ki, mint egy nagy firka, amibe talán ha három feljegyzést készítettem, a lap tetejére rossz dátumot írtam, az aljára pedig a PÉNTEK szó hatalmas, háromdimenziós téglabetűkkel került fel.

5. fejezet

Ahogy megkerültem Jason biliárdasztalát, kihúzva a labdákat minden zsebből, tekintetem ösztönösen a bejárati ajtóra tévedt.