Az utolsó királyságot
Judynak ajánlom,
sok szeretettel

Wyrd bið ful ãræd

A regényben előforduló földrajzi nevek és mai megfelelőik

Az angolszász Anglia földrajzi neveinek különböző alakjait nem egyszerű követni, ugyanis ezeknek az elnevezéseknek nem létezik egyezményes írásmódja. London ily módon a Lundonia, Lundenberg, Lundenne, Lundene, Lundenwic, Lundenceaster és Lundres formában egyaránt megjelenhet. Bizonyára akadnak olyanok, akik a lenti változatok helyett a sajátjukat preferálják, jómagam mindenesetre azt az írásmódot használtam, amelyet az Oxford Dictionary of English Place-Names című helységnévszótár ad meg Alfréd uralkodásának időszakára (871–899), illetve az ekörüli történelmi időszakra, noha ez a módszer sem teljesen biztos – a Hayling-szigetet 956-ban például Heilincigae és Hælingiaggæ néven egyaránt ismerték. Nem mintha jómagam túlzottan következetes lettem volna: szívesebben használtam a modern England nevet (azaz Angliát) az Englaland helyett, ahogyan Norðhymbralond helyett is Northumbriát írtam, nehogy az a kép alakulhasson ki az olvasóban, miszerint az ősi királyság határai egybeesnek a modern megye határaival. A lista tehát, akárcsak a nevek írásmódja, meglehetősen színes.

Æbbanduna    Abingdon, Berkshire

Æc’s Hill    Ashdown, Berkshire

Baðum    Bath, Avon

Basengas    Basing, Hampshire

Beamfleot    Benfleet, Essex

Beardastopol    Barnstable, Devon

Bebbanburg    Bamburgh Castle, Northumberland

Berewic    Berwick Tweed, Northumberland

Berrocscire    Berkshire

Blaland    Észak-Afrika

Cantucton    Cannington, Somerset

Cetreht    Catterick, Yorkshire

Cippanhamm    Chippenham, Wiltshire

Cirrenceastre    Cirencester, Gloucestershire

Contwaraburg    Canterbury, Kent

Cornwalum    Cornwall

Cridianton    Crediton, Devon

Cynuit    Cynuit Hillfort, a somersetbeli Cannington közelében

Dalriada    Nyugat-Skócia

Defnascir    Devonshire

Deoraby    Derby, Derbyshire

Dic    Diss, Norfolk

Dunholm    Durham, Durham megye

Eoferwic    York (a dánoknál Jorvic)

Exanceaster    Exeter, Devon

Fromtun    Frampton on Severn, Gloucestershire

Gegnesburh    Gainsborough, Lincolnshire

The Gewæsc    The Wash

Gleawecestre    Gloucester, Gloucestershire

Grantaceaster    Cambridge, Cambridgeshire

Gyruum    Jarrow, Durham megye

Haithabu    Hedeby, kereskedőváros Dánia déli részén

Hamanfunta    Havant, Hampshire

Hamptonscir    Hampshire

Hamtun    Southampton, Hampshire

Heilincigae    Hayland-sziget, Hampshire

Hreapandune    Repton, Derbyshire

Kenet    Kennet folyó

Ledecestre    Leicester, Leicestershire

Lindisfarena    Lindisfarne (Szent Sziget), Northumberland

Lundene    London

Mereton    Marten, Wiltshire

Meslach    Matlock, Derbyshire

Pedredan    Parrett folyó

Piktföld    Kelet-Skócia

Poole    Poole Harbour, Dorset

Readingum    Reading, Berkshire

Sæfern    Severn folyó

Scireburnan    Sherborne, Dorset

Snotengaham    Nottingham, Nottinghamshire

Streonshall    Strensall, Yorkshire

Sumorsæte    Somerset

Suth Seaxa    Sussex (déli szászok)

Synningthwait    Swinithwaite, Yorkshire

Temes    Temze folyó

Thornsæta    Dorset

Tine    Tyne folyó

Trente    Trent folyó

Tuede    Tweed folyó

Twyfyrde    Tiverton, Devon

Uisc    Exe folyó

Werham    Wareham, Dorset

With    Wight-sziget

Wiire    Wear folyó

Wiltun    Wilton, Wiltshire

Wiltunscir    Wiltshire

Winburnan    Wimborne Minster, Dorset

Wintanceaster    Winchester, Hampshire

Előhang

Northumbria,
i. sz. 866–867

A nevem Uhtred. Uhtred fia vagyok, s unokája Uhtrednek, akinek atyját szintúgy Uhtrednek hívták. Atyám írnoka, egy Beocca nevű pap, Utrednek betűzi a nevem. Nem tudom, atyám hogyan írta volna le, minthogy nem tudott sem olvasni, sem írni, jómagam viszont tudok, ezért néha előveszem a ládából a régi pergameneket, és látom, hogy a nevem Uhtredként, Utredként, Ughtredként és Ootredként egyaránt szerepel. Elnézem ezeket a régi birtokleveleket: az áll bennük, hogy Uhtred, Uhtred fia, törvényes és kizárólagos ura mindazon földeknek, amelyek határait gondosan megvonták kőkerítésekkel és árkokkal, tölgyekkel és kőrisekkel, mocsárral és tengerrel, és sokszor álmodom ezekkel a hullámoktól ostromolt, széllel korbácsolt, vad földekkel. Álmodom róluk, miközben tudom, hogy egy napon visszaszerzem őket azoktól, akik elrabolták tőlem.

Ealdorman vagyok, nemzetségfő és a nagybirtok ura, ezért joggal hívatom magam Earl Uhtrednek, és azok a régi pergamenek tanúskodnak a birtokaimról. Jog szerint én uralom azokat a földeket, márpedig azt tanítjuk, hogy a törvények különböztetnek meg bennünket, istenfélő embereket a vadaktól. A törvény mégsem elég ahhoz, hogy visszaszerezzem a földemet. A törvény megalkuvó. A törvény azt mondja, pénzzel is meg lehet váltani a veszteséget. S mindenekelőtt, a törvény retteg a vérbosszútól – csakhogy én Uhtred vagyok, Uhtred fia, és ez a történet a vérbosszúról szól. Arról, miként szerzem vissza ellenségeimtől azt, ami törvény szerint az enyém. S egy asszonyról szól és atyjáról, egy királyról.

Ő volt az én királyom, amim van, mind neki köszönhetem. Az étel, amit megeszem, a kastély, ahol élek, harcosaim kardja, mind-mind a királyomtól, Alfrédtól származik, aki gyűlöl engem.

* * *

A történet jóval azelőtt kezdődik, hogy megismertem volna Alfrédot. Akkor kezdődik, amikor kilencesztendős koromban először láttam a dánokat. 866-ot írtunk, s ekkor még nem Uhtrednek hívtak, hanem Osbertnek, miután atyám második fia voltam, és az elsőszülött fiú kapta az Uhtred nevet. Bátyám ekkor már betöltötte a tizenhetet, magas volt és erős, s nemcsak a nevet, de családunk lenszőke haját és atyám mogorva arcát is megörökölte.

Aznap, amikor először láttuk a dánokat, a tengerparton lovagoltunk, vadászsólymokkal a csuklónkon: atyám, az ő fivére, az én fivérem, jómagam és vagy tucatnyi csatlósunk. Ősz volt. A tengerparti szirteket sűrűn borították a naptól kiszikkadt növények, fókák sütkéreztek a sziklákon, a fejünk felett tengeri madarak szálltak és rikoltoztak, de oly számosan, hogy nem engedhettük szabadon a sólymokat. Addig lovagoltunk, míg el nem értünk a sekélyesig, amely a mi birtokunk és a Szent Sziget, Lindisfarena között fodrozódott, és emlékszem, ahogy a víz felett megláttam az apátság csonka falait. A dánok pusztítottak itt is, de már sok évvel a születésem előtt, s bár a szerzetesek újra benépesítették a kolostort, az már sosem nyerte vissza régi pompáját.

Úgy emlékszem – s talán csakugyan így is lehetett –, aznap gyönyörű volt az idő. Meglehet, hogy esett, de nem hinném. A nap ragyogott, a tengerár visszavonult, a hullámok elcsendesültek, és törékeny béke köszöntött a világra. A sólymok karmai a bőrujjason keresztül is a karomba vájtak, kámzsás fejük oldalt rebbent, valahányszor meghallották a fehér sirályok rikoltását. Még délelőtt elhagytuk a várat, északnak lovagoltunk, s bár elhoztuk a sólymokat, nem vadászni indultunk – igaz, atyám bármikor meggondolhatta magát.

Mi uraltuk ezt a vidéket. Atyám, Uhtred ealdorman birtokolt mindent a Tuede-tól északra és a Tine-tól délre, Northumbria egészén azonban a király uralkodott, akit, miként engem, Osbertnek hívtak. Tőlünk délre lakott, csak nagy ritkán lovagolt fel északra, és nemigen bajlódott velünk, de most egy Ælla nevű férfi a trónjára tört, és Ælla, aki maga is ealdorman volt, az Eoferwictől nyugatra fekvő hegyek vidékének ura, sereget állított Osbert ellen, miközben ajándékokkal próbálta elnyerni atyám támogatását. Ma már tudom, hogy a felkelés sorsa egyedül atyámtól függött. Akkor azt kívántam, bárcsak támogatná Osbertet, ha másért nem is, hát mert névrokonom volt, és kilencéves fejjel botor módon azt hittem, hogy akit Osbertnek hívnak, az csak nemes, jó és bátor férfiú lehet. Osbert valójában megveszekedett bolond volt, ugyanakkor ő volt a törvényes uralkodó, és atyám vonakodott őt elhagyni – csakhogy Osbert nem küldött ajándékot, és nem rótta le tiszteletét, szemben Ællával, s ez nyugtalanította atyámat. Ő bármelyik pillanatban kiállíthatott százötven harcost, valamennyit jól felfegyverezve, és egyetlen hónap alatt négyszáz főre duzzaszthatta fel a seregét, tehát bárkit is támogatott, az a fején tudhatta a koronát, és hálával tartozott neki.

Vagy legalábbis mi így gondoltuk.

Amíg meg nem láttuk őket.

Azt a három hajót.

Emlékeimben a gomolygó ködből siklanak elő, s talán így is történt, bár az emlékezet megcsalhat. Az e napról őrzött többi képen tiszta, felhőtlen az égbolt, ezért lehet, hogy nem is láttam ködöt, számomra mégis úgy tűnik, az egyik pillanatban még kihalt volt a tenger, a másikban viszont már kitöltötte a dél felől érkező három hajó.

Gyönyörű hajók voltak. Szinte súlytalanul lebegtek az óceánon, és amikor evezőik belehasítottak a hullámokba, tajtékzott köröttük a víz. Orruk és faruk ívelten emelkedett ki a habokból, aranyozott kígyókban, sárkányokban végződött, és emlékeimben úgy tűnik, mintha azon a távoli nyárutón a három hajó táncot lejtene a vízen, az evezősorok ezüstös szárnyain siklana a hullámok felett. A napfény megvillant, sziporkázva verődött vissza a nedves lapátokról, azután az evezők újra alámerültek, az aranyfényű sárkányok kiemelkedtek a vízből, és én megbűvöltem meredtem a látványra.

– A pokol fattyai – mordult fel apám. Nem tartozott a vakbuzgó keresztények közé, ám abban a pillanatban ő is szükségét érezte, hogy keresztet vessen.

– Hogy az ördög veszítené őket a vízbe – toldotta meg nagybátyám, Ælfric, ez a minden hájjal megkent, ördöngösen ravasz férfiú.

A három hajó északnak evezett, szögletes vitorláik bevonva a hosszú árbócokon, ám amikor délnek fordultunk, hogy hazavágtázzunk a homokon, miközben a lovak sörénye szélfútta tajtékként repkedett, és a sólymok riadtan rikoltoztak a kámzsák mögött, a hajók velünk fordultak. Ahol a sziklafal beleomlott a tengerbe, a szárazföld felé kerültünk, és a lovak zihálva küzdötték le a kaptatót, majd onnét a parti úton vágtáztunk, egészen a várig.

Bebbanburgig. Bebba, aki sok évvel ezelőtt királynéként uralkodott a földünkön, a tulajdon nevét adta az otthonomnak, a világ legdrágább helyének. A vár egy sziklaszögellésen áll, amely a tenger fölé nyúlik. Hullámok ostromolják keleti partját és törnek meg tajtékozva a szirt északi pontján, míg a nyugati oldalon, a vár és a föld közé sekély tengeröböl ékelődik. Bebbanburgot csakis a déli töltésút felől lehet megközelíteni. Ennek szikla- és homoksávját nagy cölöptorony védi, az Alsó Kapu, amely egy sáncfal tetejére épült, és mi verítéktől csatakos lovainkon átviharzottunk a boltív alatt, aztán elvágtáztunk a magtárak, a kovácsműhely és az istállók mellett, amelyek mindegyike egyszerű, rozsszalmával fedett faépítmény volt, majd a belső úton felkaptattunk a Felső Kapuhoz, ahol a sziklacsúcson magas sáncok és cölöpkerítések ölelték körül atyám csarnokát. Itt lepattantunk a nyeregből, szolgáinkra bíztuk a lovakat és a sólymokat, majd elrohantunk a keleti sánchoz, ahonnan el lehetett látni a tenger felé.

A három hajó immár közel került a szigetekhez, ahol a vészmadarak éltek, és ahol telente a fókák menedéket kerestek. Figyeltük őket, miközben a csarnokból csatlakozott hozzánk mostohanyám is, akit megriasztott a patadobogás.

– Az ördög ránk okádja minden mocskát – köszöntötte atyám.

– Isten és az ő szentjei oltalmazzanak – vetett keresztet Gytha. Nem ismertem a vér szerinti anyámat, atyám második asszonyát, aki elődjéhez hasonlóan szülés közben halt meg, így a fivérem és én valójában anyátlan féltestvérek voltunk, bár én mindig édesanyámként gondoltam Gythára, aki, mindent egybevetve, szeretettel bánt velem, sokkal inkább, mint atyám, aki nemigen szívelte a gyerekeket. Gytha papnak akart adni – miután az elsőszülött fiú örökli meg a birtokot és lesz a család védelmezője, érvelt, nekem más utat kell választanom. Két fiút és egy lányt adott atyámnak, de egyikük sem élte meg a második születésnapját.

A három hajó egyre közelebb került. Úgy tűnt, körül akarják vizslatni Bebbanburgot, ami a legkevésbé sem aggasztott minket, hiszen az erődöt mindenki bevehetetlennek tartotta, vagyis a dánok bámészkodhattak, amíg bele nem untak. Amint a legközelebbi hajó, amelynek oldalain két vonalban tizenkét-tizenkét evező sorakozott, a homoksávtól százméternyire partot ért, egy férfi ugrott ki belőle, és végigszaladt a közelebbi evezősoron: kecsesen ugrált egyik rúdról a másikra, akár egy táncos, s mindezt páncélingben, a kezében karddal. Mind azért imádkoztunk, hogy essék a vízbe, de persze nem történt semmi. Hosszú, nagyon hosszú szőke haja volt, s amikor elérte az utolsó evezőszárat is, visszafordult, s újra végigszaladt a farudakon.

– Egy hete még a Tine torkolatában kereskedett – jegyezte meg Ælfric, atyám fivére.

– Honnét tudod?

– Láttam – vont vállat Ælfric. – Felismerem a hajója orrát. Látod azt a világosabb színű palánksort? – Kiköpött. – Akkor még nem volt rajta a sárkány.

– Leveszik a bestét, mikor kereskednek – csóválta a fejét atyám. – Mit hoztak?

– Prémet adtak sóért és szárított halért. Azt mondták, kalmárok Haithabuból.

– Ezek a kalmárok most harcra szomjaznak.

A három hajóval érkező dánok csakugyan kihívtak bennünket maguk ellen, festett pajzsukhoz csapkodták lándzsájukat és kardjukat, Bebbanburg ellen azonban nem sokat tehettek, mi pedig még ennyit sem ellenük; atyám mégis felhúzatta harci zászlaját. A lobogó vicsorgó farkasfőt ábrázolt, és csak ütközetben vonták fel, de most alig fújt a szél, ezért ernyedten lógott, és ezzel sokat veszített harciasságából. Akárhogy is, a pogányok idővel beleuntak a kötekedésbe, letelepedtek az evezőspadra, és visszaindultak dél felé.

– Imádkoznunk kell – jelentette ki mostohaanyám. Gytha jóval fiatalabb volt atyámnál: aprócska, gömbölyded teremtés, kazalnyi szőke hajjal és múlhatatlan tisztelettel Szent Cuthbert iránt, akit leginkább csodatételei miatt imádott. A csarnok mellett álló templomban nagy becsben tartott egy csontfésűt, amellyel állítólag a szent fésülte szakállát, s talán így is történt.

– Cselekednünk kell! – csattant fel atyám. Elfordult a sáncoktól. – Te! – mutatott a bátyámra, Uhtredre. – Végy magadhoz egytucatnyi embert, induljatok délnek. Kövesd a pogányokat, de ne tégy semmi mást, megértetted? Ha partot érnek a földemen, tudni akarom, hol.

– Igen, atyám.

– Semmiképp se bocsátkozz harcba – figyelmeztette atyám. – Csak kövesd a nyavalyásokat, és napnyugtára fordulj meg.

Hat másik embert kiküldtek, hogy riassza a környéket. Minden szabad férfi katonai szolgálattal tartozott, ezért atyám úgy számította, hogy másnap szürkületre közel kétszáz embere lesz: a legtöbben fejszékkel, lándzsákkal és sarlókkal, s a csatlósok, akik velünk éltek Bebbanburgban, erősre edzett pengékkel és vastag pajzsokkal felfegyverkezve.

– A dánok nem küzdenek túlerő ellen – mondta nekem atyám aznap éjjel. – A dánok olyanok, akár a kutyák. A szívük mélyén gyávák, csak falkában érzik erősnek magukat. – Besötétedett, ám a bátyám nem tért vissza, de ez senkit sem nyugtalanított. Uhtred, akit mindenki bátor, sőt néha túlzottan vakmerő harcosnak tartott, a hajnali órákban biztosan hazatér majd, ezért atyám tüzet rakatott a Felső Kapu tetején, hogy az vezérelje.

Úgy véltük, biztonságban vagyunk Bebbanburgban, hiszen a várat még soha senkinek nem sikerült ostrommal bevenni, ám atyámat és nagybátyámat így is aggasztotta, hogy a dánok visszatértek Northumbriába.

– Élelmet keresnek – magyarázta atyám. – Ha éheznek a nyavalyások, elrabolnak néhány jószágot, azután továbbállnak.

Visszaemlékeztem nagybátyám szavaira, hogy a hajósok a Tine torkolatában prémet cseréltek szárított halra – de akkor hogyan éhezhettek? Mégsem szóltam. Ugyan mit tudhattam én kilencévesen a dánokról!

Annyit biztosan, hogy vadak, pogányok és könyörtelenek. Tudtam, hogy a születésem előtt két nemzedékkel a hajóik feldúlták a partjainkat. Tudtam, hogy atyám írnoka és papja, Beocca minden vasárnap azért fohászkodik, hogy Isten kíméljen meg bennünket az északiak haragjától, de hogy pontosan milyen haragra gondolt, azt sosem értettem. Születésem óta egyetlen dán se merészkedett a földünkre, atyám azonban még sokat harcolt ellenük, és azon az éjjelen, amíg a fivérem visszatérésére vártunk, régi ellenségeiről mesélt. Az északi földekről jönnek, mondta, ahol a jég és a köd az úr, és a régi isteneket imádják, ahogyan mi is tettük, mielőtt Krisztus fényében megvilágosodtunk. Amikor a dánok először megjelentek Northumbriában, tette hozzá baljós hangon, tüzes sárkányok bukkantak fel az északi égbolton, villámok korbácsolták a hegyeket, és a tenger fehéren tajtékzott a viharoktól.

– Isten küldte őket – vetette közbe óvatosan Gytha –, hogy megbüntessen bennünket.

– Mégis miért? – akarta tudni atyám.

– A bűneinkért – vetett keresztet Gytha.

– Pokolba a bűneinkkel! – csattant fel atyám. – Azért jöttek, mert éhesek. – Mindig is bosszantotta mostohám ájtatossága, és a farkasfővel díszített lobogóról sem volt hajlandó lemondani, hiszen családunk egyenesen Wodentől, az ősi szász hadistentől származott. Ealdwulf, a kovács elmesélte nekem, hogy a farkas – a sas és a holló mellett – egyike Woden három legkedvesebb teremtményének. Anyám szerette volna, ha a lobogónkra keresztet varratunk, atyám azonban büszke volt az őseire, bár Wodenről csak nagy ritkán beszélt. Annyit kilencévesen is értettem, hogy egy jó keresztény sosem kérkedne pogány őseivel, az viszont annál is jobban tetszett, hogy egy isten leszármazottja vagyok. Ealdwulf gyakran mesélt nekem Wodenről: hogy jutalmazta a népünket azzal, hogy nekiadta az Angliának nevezett földet, miként dobott fel egy lándzsát a holdig, és sötétítette el pajzsával a nyári eget, s hogyan arathatná le a világ minden gabonáját kardjának egyetlen suhintásával. Szerettem ezeket a meséket, sokkal inkább, mint mostohám történeteit Cuthbert csodatételeiről. Számomra úgy tűnt, a keresztények szüntelenül jajveszékelnek, és azt gondoltam, Woden követői aligha sírnak ennyit.

A csarnokban várakoztunk. Ahogy ma, az öles gerendákból emelt csarnokot akkortájt is vaskos szalmatetővel fedték, míg középütt hatalmas, kőből rakott tűzhely állt. Tucatnyi rabszolga kellett hozzá, hogy életben tartsa a nagy tüzet: végighurcolja a tűzifát a töltésúton, keresztül a kapukon, és a nyár végére akkora halomba gyűjtse a rönköket, amely még a templomnál is magasabbra nőtt. A csarnok végeiben fából ácsolt emelvények álltak, döngölt földdel kitöltve és gyapjúszőnyegekkel leterítve, és mi tulajdonképpen ezeken az emelvényeken laktunk, magasan a huzat felett. A kopók odalent maradtak, a haraszttal felszórt földpadlón, ahol a kisebb rangú csatlósok étkeztek az év négy nagy ünnepén.

Aznap éjjelre nem jutott ünnepi lakoma, csak kenyér, sajt és híg ale, s miközben várakozott, atyám azon tűnődött, hogy a dánok talán újra felbátorodtak.

– Leginkább csak fosztogatni és élelmet szerezni jönnek – mondta nekem –, de vannak helyek, ahol már meg is telepednek.

– Azt mondja, atyám, hogy a földünket akarják? – kérdeztem.

– Minden föld kell nekik! – csattant fel atyám ingerülten. Mindig ingerültté tették a kérdéseim, de aznap éjjel szemlátomást aggódott, ezért tovább beszélt. – Az ő földjük csupa jég és szikla, s folyton óriások fenyegetik őket.

Szívesen hallgattam volna, ahogyan tovább beszél az óriásokról, de komor hangulat fátylába burkolózott.

– Az őseink – folytatta hosszú idő után – elfoglalták ezt a földet. Elfoglalták és megtartották. Mi pedig nem mondunk le arról, amit ők örökítettek ránk. A tengeren keltek át, hogy megküzdjenek érte. Itt harcoltak, itt építkeztek, itt temetkeztek. Ez a mi földünk, a mi vérünk élteti, a mi csontunk erősíti. A miénk! – Feldühödött, mint oly gyakran, és mogorván végigmért, mintha azt latolgatná, vajon vagyok-e olyan erős, hogy megtartsam Northumbria földjét, amit őseink a kardjukkal, lándzsájukkal, a vérükkel harcoltak ki maguknak.

Idővel elaludtunk – legalábbis én elaludtam. Azt hiszem, atyám a sáncokon járkált fel-alá, ám pirkadatkor visszatért a csarnokba, s én ekkor ébredtem a Felső Kapu kürtszavára, lebotorkáltam az emelvényről, és kiléptem a hajnal első fényeibe. Harmat csillogott a füvön, halászsas körözött a fejem felett, és atyám kopói a kürt szavát követve kiözönlöttek a csarnokból. Láttam, ahogy atyám lerohan az Alsó Kapuhoz, és követtem, amíg csak utat tudtam törni magamnak azok között, akik a töltésen vezető út felé fordulva a földsáncokra gyűltek.

Lovasok érkeztek dél felől. Tucatnyian voltak, lovaik patája harmattól csillogott. Fivérem lova, egy tarka mén haladt elöl, kikerekedett szemekkel és különös járással: kifelé dobta a mellső lábait, mintha csak vágtázna. Mindenki felismerte azt a lovat – ám nem Uhtred ülte meg. A nyeregben ülő férfi hosszú-hosszú haja fakó aranyszínben csillant, ahogy lobogott, akárcsak a mén sörénye és farka. Páncélinget viselt, az oldalán csapkodó kardhüvely, a vállán jókora szekerce, és én biztosan tudtam, hogy ő az, aki előző nap végigtáncolt az evezőkön. Társai bőrbe és gyapjúba öltözött férfiak voltak, s amint a vár felé közeledtek, a hosszú hajú idegen feltartott kézzel állította meg őket, s egyedül ügetett tovább. Lőtávolságon kívül megállt – noha a sáncon senkinek sem jutott eszébe, hogy felajzza az íját –, majd felnézett a kapura. Gúnyos arckifejezéssel mérte végig a harcosok sorát, azután meghajolt, ledobott valamit a csapásra, és visszafordította a lovat. Amikor hátracsapta a bokáját, a ló vágtázni kezdett, és a rongyos férfiak követték dél felé.

A férfi ott, a töltésen a fivérem levágott fejét dobta a földre. Ezt hozta ajándékba atyámnak, aki hosszan nézte, de nem adta jelét semmi érzelemnek. Nem sírt, nem fintorodott el, nem ráncolta a homlokát, csak némán meredt elsőszülött fia levágott fejére, mielőtt hozzám fordult.

– A mai naptól – mondotta – a neved Uhtred.

Így kaptam a nevemet.

* * *

Beocca atya ragaszkodott hozzá, hogy újfent kereszteljenek meg, máskülönben a mennyekben nem fogják tudni, milyen jövevény érkezett az Uhtred névvel. Tiltakoztam, de Gytha is ezt akarta, s miután atyám inkább törődött az ő lelki békéjével, mint az enyémmel, egy tengervízzel félig telt hordót hoztak a templomba, Beocca atya pedig beleállított abba a hordóba, és merítőkanállal öntötte rám a vizet.

– Fogadd alázatos szolgádat, Uhtredet – recitálta – szentjeid és legfényesebb angyalaid társaságába.

Remélem, a szentek és angyalok körében melegebb lesz, mint aznap abban a hordóban. A keresztelő után Gytha sírva ölelt magához, bár nem értettem, miért. Jobban tette volna, ha elhalt fivéremért sír.

Utóbb kiderült, mi történt. A három dán hajó felevezett az Aln folyó torkolatába, ahol kis halászfalu feküdt. Az itteniek bölcs előrelátással elmenekültek a szárazföld felé, csak néhányan maradtak hátra, s a magasabban fekvő fák közül figyelték a folyó torkolatát. Ahogy elmondták, bátyám napnyugtakor érkezett, és azt találta, hogy a vikingek felégetik a kunyhókat. Vikingeknek hívták őket, amikor fosztogattak, és dánoknak vagy pogányoknak, amikor éppen kereskedtek – s miután ezek a férfiak gyújtogattak és fosztogattak, vikingeknek nevezték őket. Úgy tűnt, csak kevesen vannak a faluban, a legtöbben a hajókon maradtak. Ezért a bátyám úgy döntött, lerohanja a házakat, és megöli ezt a keveset, ám a vikingek persze csapdát állítottak neki. Látták a közelgő lovasokat, ezért egy hajóra való harcost elrejtettek a falutól északra, és ez a negyven ember a bátyám hátába került, és mind egy szálig leölte az embereit. Atyám állította, hogy elsőszülött fia bizonyosan nem szenvedett, s ez megnyugvást adott neki; pedig hát Uhtred nem halhatott meg gyorsan – annyi ideig biztosan élt még, míg a dánok megtudták, ki ő, máskülönben miért hozták volna a fejét éppen Bebbanburgba? A halászok azt mondták, hogy próbálták figyelmeztetni a fivéremet, de én kétlem, hogy így lett volna. A halászok hajlamosak ilyet mondani, csak hogy ne őket hibáztassák a katasztrófáért, ám akár figyelmeztették a fivéremet, akár nem, attól ő még meghalt, a dánok pedig zsákmányoltak tizenhárom jó kardot, tizenhárom remek lovat, egy páncélinget, egy sisakot és a régi nevemet.

S ezzel még nem lett vége. A három hajó röpke látogatása nem számított nagy eseménynek, ám egy héttel a fivérem halála után hírét vettük, hogy egy tekintélyes dán flotta felevezett a folyókon, és elfoglalta Eoferwicet. Mindenszentek napján vívták ki a győzelmet, s ezzel megríkatták Gythát, hiszen úgy tűnt, Isten végképp elhagyott bennünket. Pedig akadtak jó hírek is. Egykori névrokonom, Osbert király szövetséget kötött vetélytársával, a magát királlyá kinevező Ællával, és megegyezett vele abban, hogy félreteszik az ellenségeskedést, egyesítik erőiket, és visszafoglalják Eoferwicet. Mindez egyszerűnek tűnik, ám annál több időbe telt. Küldöncök fordultak, tanácsadók kuszálták a szálakat, papok imádkoztak, így karácsonyig kellett várni arra, hogy Osbert és Ælla esküvel pecsételje meg a békét, s azután magukhoz hívják atyám embereit – csak hát télen nem lehetett útra kelni. A dánok beköltöztek Eoferwicbe, és ott is maradtak egészen a következő év tavaszáig, amikor híre jött, hogy a northumbriai hadsereg a város mellett fog gyülekezni, és legnagyobb örömömre atyám kijelentette, hogy én is vele tartok délnek.

– Még túl fiatal – tiltakozott Gytha.

– Nemsokára tíz lesz – jelentette ki apám –, meg kell tanulnia harcolni.

– Jobban tenné, ha folytatná a tanulást.

– Egy halott írástudó nincs hasznára Bebbanburgnak – mondta erre atyám –, és most már Uhtred az örökös, így hát harcolnia kell.

Aznap éjjel utasította Beoccát, hogy mutassa meg nekem a templomban őrzött pergameneket, amelyek tanúsága szerint mi uraljuk e földet. Beocca már két éve tanított az olvasásra, de nemigen haladtunk előre, és legnagyobb bánatára most sem sikerült kihámoznom a szövegek értelmét. Felsóhajtott, majd elmondta, miről szól az írás:

– Ez a birtoklevél leírja a földeket, amelyeket atyád ural, Isten rendelései és a magunk törvényei szerint.

Úgy tűnt, egy napon ezek a földek az enyémek lesznek, mert atyám aznap éjjel új végrendeletet mondott tollba, miszerint halála után Bebbanburg szálljon fiára, Uhtredre, legyen belőlem ealdorman, a Tuede és a Tine folyó közt élők pedig esküdjenek nekem hűséget.

– Egykor királyok voltunk – mondta –, és a földünket Berniciának nevezték – azzal belenyomta a vörös viaszba pecsétjét, amely egy farkasfő lenyomatát hagyta maga után.

– Újra királyok lehetnénk – jegyezte meg Ælfric, a nagybátyám.

– Nem számít, minek hívnak – torkollta le atyám –, amíg engedelmeskednek nekünk. – Azzal megeskette Ælfricet Szent Cuthbert csontfésűjére, hogy tiszteletben tartja az új végrendeletet, és elismer engem Bebbanburgi Uhtrednek. Ælfric megesküdött. – De ez nem fog megtörténni – folytatta apám. – Levágjuk ezeket a dánokat, mint birkákat az akolban, és büszkén, zsákmánnyal megrakodva térünk vissza.

– Adja Isten! – bólintott Ælfric.

Ælfric és harminc embere hátramaradt Bebbanburgban, a vár és az asszonyok védelmére. Aznap éjjel pazar ajándékot kaptam tőle: egy bőrkabátot, amely megóvott a kard élétől, s ami még jobb, egy sisakot, amely köré Ealdwulf, a kovács aranyozott bronzból hajlított pántot.

– Lássák, hogy herceg vagy – mosolygott Ælfric.

– Nem herceg – morogta atyám –, csak egy ealdorman örököse. – Mégis tetszettek neki fivére ajándékai, amelyeket maga is megtoldott egy rövid karddal és egy lóval. A kard öreg, csorba pengéjét gyapjúval bélelt bőrhüvely rejtette, s lehetett bármennyire esetlen fegyver, aznap éjjel vele aludtam egy takaró alatt.

Másnap reggel a tisztán kéklő égbolt alatt, miközben mostohaanyám ott zokogott a Felső Kapu sáncán, háborúba indultunk. Kétszázötven harcos lovagolt délnek, hogy kövesse a farkasfővel díszített harci zászlót.

Ekkor 867-et írtunk, s én először mentem háborúzni.

Azóta sem hagytam abba.

* * *

– Nem fogsz a pajzsfalban harcolni – jelentette ki atyám.

– Nem, atyám.

– Csak férfiak harcolhatnak a pajzsfalban – folytatta –, te figyelni fogsz, okulsz, és meglátod, hogy sosem az a legveszélyesebb kard vagy szekerce, amit látsz, hanem az, amit nem látsz, ami orvul támad rád a pajzsok alatt, hogy elkaszálja a bokádat.

Bár vonakodva, de további tanácsokat is adott, miközben követtük a hosszú utat dél felé. A kétszázötven férfi közül, aki Bebbanburgból Eoferwic felé tartott, százhúszan lóháton ültek. Ők atyám házanépéhez tartoztak, vagy a tehetősebb kisbirtokosok közé, akik megengedhettek maguknak valamilyen vértet, pajzsot és kardot. A legtöbben nem rendelkeztek vagyonnal, de felesküdtek atyám ügyére, és sarlókat, kaszákat, lándzsákat, csáklyákat, fejszéket hoztak magukkal, míg néhányan vadászíjat vetettek a vállukra. Mindenkinek gondoskodnia kellett egyheti élelméről, ami jobbára kemény kenyérből, még keményebb sajtból és füstölt halból állt. Sokukat asszonyuk is elkísérte, s bár atyám megparancsolta, hogy egyetlen asszony se induljon délnek, nem küldött vissza senkit, abban a meggyőződésében, hogy az asszonyok mindenképp követnék őket, a férfiak pedig elszántabban küzdenek, ha a feleségük vagy az ágyasuk látja őket. Nem kételkedett benne, hogy Northumbria serege szörnyű mészárlást visz végbe a dánok soraiban, és kijelentette, hogy mi vagyunk Anglia legádázabb harcosai, sokkal ádázabbak, mint a puhány merciaiak.

– Anyád merciai volt – tette hozzá, de mást nem mondott. Sosem beszélt róla. Tudtam, hogy egy évig se éltek együtt, hogy anyám meghalt, miközben engem a világra hozott, s hogy egy ealdorman leánya volt, atyám azonban úgy tett, mintha soha nem is létezett volna. Közölte, hogy gyűlöli a merciaiakat, bár közel sem annyira, mint a nyámnyila nyugati szászokat. – Wessexben semmit sem tudnak a keménységről – jelentette ki, bár a legszigorúbb bírálatot így is a kelet-angliaiaknak tartogatta. – A lápon élnek – mondta egyszer –, akár a varangyok.

Mi, northumbriaiak mindig is gyűlöltük a kelet-angliaiakat, mert hosszú évekkel ezelőtt legyőztek bennünket egy ütközetben, és megölték Ethelfritht, a királyunkat, annak a Bebbának a férjét, aki után várunkat elnevezték. Később megtudtam azt is, hogy a kelet-angliaiak lovakat és téli menedéket adtak az Eoferwicet elfoglaló dánoknak, így apám joggal vetette meg és tartotta álnok varangyoknak őket.

Beocca atya is velünk tartott. Atyám nemigen kedvelte a papot, de nem akart úgy háborúba menni, hogy nincs vele valaki, aki az Úr jóindulatáért fohászkodik. Beocca ezzel szemben rajongott atyámért, aki felszabadította a rabszolgaságból, sőt ki is taníttatta. Azt hiszem, Beocca azért is megbocsátott volna, ha atyám magát a sátánt imádja. Fiatal volt, borotvált arcú, és mérhetetlenül rút, félelmetes kancsalságával, ellapult orrával, rakoncátlan vörös hajával és béna bal karjával. S mindemellett rendkívül eszes volt, bár ezt akkor még nem értékeltem, sőt nehezteltem rá, amiért leckéket ad. Szerencsétlen flótás mindent megpróbált, hogy belém verje az írástudást, de én gúnyt űztem erőfeszítéseiből, és inkább választottam apám verését, mint az ábécé megismerését.

A római utat követtük: a Tine-nál átkeltünk a nagy falon, és még mindig délnek tartottunk. Atyám elmondta, hogy a rómaiak óriások voltak, akik csodálatos dolgokat alkottak, de azután visszatértek Rómába, az óriások kihaltak, és a rómaiak közül nem maradtak meg itt mások, csak a papok. De az óriások útjai még most is átvezetnek a vad vidéken, s ahogy délnek haladtunk, egyre többen csatlakoztak hozzánk, mígnem valóságos horda menetelt a feltöredezett kőút két oldalán, az ingoványos talajon. A férfiak a szabadban aludtak, míg atyám és rangosabb követői a klastromokban vagy a pajtákban töltötték az éjszakákat.

Rendezetlenek voltak a soraink, ezt még kilencévesen is fel tudtam mérni. A férfiak mindenféle italokat hoztak magukkal, vagy ha nem, mézsört és ale-t loptak az útba eső falvakban, és sokszor berúgtak, ilyenkor pedig egyszerűen összeestek az út mentén, s ez láthatóan senkit sem érdekelt különösebben.

– Majd utolérnek – vonta meg a vállát atyám.

– Ez nem helyes – fordult felém Beocca atya.

– Mi nem helyes?

– Fegyelmezettnek kell lennünk. Olvastam a római háborúkról, és tudom, hogy fegyelemnek kell lennie.

– Majd utolérnek – visszhangoztam atyám szavait.

Aznap éjjel újabb férfiak csatlakoztak hozzánk egy Cetreht nevű helyről, ahol valamikor régen legyőztük a walesieket egy nagy csatában. Az újonnan érkezettek megénekelték az ütközetet, és elmesélték, hogyan hizlaltuk a hollókat az idegenek húsával, a szavaik pedig felvidították atyámat, aki tudatta, hogy Eoferwic közelében vagyunk, másnap talán már csatlakozunk is Osberthez és Ællához, így hát nemsokára újra felhizlalhatjuk a hollókat. A tűz mellett ültünk, a földeken pislákoló több száz tábortűz egyikénél. Tőlünk délre, a síkság túlsó felén vöröslött az ég alja a távolabbi tüzek fényében, és tudtam, hogy a northumbriai sereg többi részét látom.

– A holló Woden teremtménye, igaz? – kérdeztem nyugtalanul.

Atyám fanyar pillantást vetett rám:

– Ki mondta ezt neked? – Vállat vontam, de nem feleltem. – Ealdwulf? – Pontosan tudta, hogy Bebbanburg kovácsa, aki hátramaradt a várban Ælfrickel, titokban a pogány isteneknek hódol.

– Csak úgy hallottam – feleltem abban a reményben, hogy ezúttal elkerülöm a verést –, és tudom, hogy mi is Woden leszármazottai vagyunk.

– Azok vagyunk – felelte vonakodva atyám –, de most már más az istenünk. – Vetett egy zord pillantást a tábor felé, ahol a harcosok tovább ittak. – Tudod, ki nyeri meg a csatákat, fiú?

– Mi, atyám.

– Aki kevesebbet iszik – csóválta a fejét. – Mégis, az ital sokat segít – tette hozzá hosszú szünet után.

– Miért?

– A pajzsfal szörnyű hely. – A pattogó lángokra meredt. – Hat pajzsfalban harcoltam – folytatta –, s mindannyiszor azért imádkoztam, hogy ez legyen az utolsó. A fivéred, ő igen, ő biztosan imádta volna a pajzsfalat. Nem félt az semmitől. – Elnémult, és hosszan elgondolkodott. – Az a fickó, aki elhozta a fejét. A halálát akarom. A halott szemei közé akarok köpni, mielőtt karóra tűzöm a fejét az Alsó Kapunál.

– Úgy lesz – bólintottam.

Acsarkodva fordult felém:

– Mit tudsz te?! – kérdezte. – Azért hoztalak el, fiú, mert végre látnod kell egy igazi csatát, s mert az embereknek is látniuk kell, hogy velünk vagy. Harcolni nem fogsz, csak mint a kölyökkutya: végignézed, ahogyan a kopók széttépik a koncot, de nem harapsz. Figyelj és okulj, figyelj és okulj, akkor egy napon talán veszem valami hasznodat. Most még nem vagy más, csak egy éretlen tacskó. – Egyetlen kézlegyintéssel elbocsátott.

Másnap a római úton keresztülvágtunk a pusztán, átkeltünk a töltéseken és árkokon, mígnem elértünk arra a helyre, ahol Osbert és Ælla egyesített seregei táboroztak. Mögöttük, a szétszórtan meredező fákon túl ott magasodott Eoferwic, és a dánok már vártak ránk.

Ahogyan ma, akkortájt is Eoferwic számított Észak-Anglia legnagyobb városának, érseke volt, és hatalmas apátsággal, fellegvárral, magas falakkal és hatalmas piaccal büszkélkedhetett, csakhogy az Ouse folyó partján állt, s ez sebezhetővé tette. A dánok is hajóval érkeztek ide a távoli tengerekről, és jól tudták, hogy Northumbriát meggyengíti a belháború, hogy a törvényes uralkodó, Osbert nyugatnak vonult, hogy megütközzön a trónkövetelő Ælla erőivel, és a király távollétében egyszerűen elfoglalták a várost. Könnyedén tudomást szerezhettek Osbert távollétéről: Osbert és Ælla viszálya hetek óta érett, Eoferwicben pedig szép számmal akadtak a tengeren túlról érkezett kalmárok, akik tudtak a két vezér viszályáról. Annyi biztos, hogy a dánok nagyon értették a módját a kémkedésnek. A szerzetesek, akik a krónikákat vezetik, úgy mesélik, hogy a semmiből jöttek: sárkányhajóik egyszer csak előbukkantak a nagy kékségből, pedig ilyesmi ritkán történt. A portyázók talán szerettek váratlanul lecsapni, de a nagy flották, a harci flották csak oda mentek, ahol tudták, hogy egyébként is baj van. Kerestek egy sebet, és elmérgesítették, akár az üszök.

Atyám közel vitt a városhoz, engem és még vagy húsz emberét, mindnyájunkat lovon és lánc- vagy bőrvértben. Láthattuk az ellenséget a falakon, amelyeknek egy része kőből épült, még a rómaiak korában, bár a város nagyobb részét földsánc védelmezte, a tetején cölöpfallal, sőt a keleti oldalon még ez a cölöpkerítés is hiányzott. Úgy tűnt, felégették az egészet: üszkös farönkök hevertek a sáncfal tetején, ahol frissen leszúrt karókkal jelölték ki a leendő új cölöpkerítés vonalát.

A karókon túl láttuk az összevissza zsúpfedeleket, a három templom fából ácsolt tornyát és a dán hajók árbócait a folyón. Kémeink jelentették, hogy harmincnégy hajót láttak, amit azt jelentette, hogy a dán sereg úgy ezer harcosból állhatott. Mi nagyobb sereget gyűjtöttünk, közel ezerötszáz embert, bár nem lett volna könnyű összeszámolni őket: lassan teljessé vált a fejetlenség. A két vezér, Osbert és Ælla másutt táborozott, s bár hivatalosan békét kötöttek, nem voltak hajlandóak találkozni egymással, ehelyett küldöncök útján érintkeztek. Atyám, a hadsereg harmadik legfontosabb vezetője, mindkettőjükkel tárgyalt, de egyiküket sem tudta meggyőzni a személyes találkozás előnyeiről, nemhogy valamiféle ostromtervről. Osbert legszívesebben kiéheztette volna a dánokat, míg Ælla az azonnali támadás mellett kardoskodott. A sáncfalon rés támadt, érvelt, egyetlen rohammal a városon belülre kerülhetnek, ahol aztán a kusza utcákon egyesével levadásszák a dánokat. Nem tudom, atyám melyik megoldást pártolta, minthogy sosem árulta el, ám a döntés végül kikerült a kezünkből.

A sereg ugyanis nem várhatott. Habár hoztunk némi élelmet, azt nemsokára feléltük, a katonáknak pedig egyre távolabb kellett portyázniuk az utánpótlásért, s közülük sokan nem tértek vissza: egyszerűen hazamentek. Jó néhányan zsémbeltek, hogy a földeken áll a munka, s ha nem térnek haza mielőbb, szűkös esztendőnek néznek elébe, ezért tanácskozást hívtak össze minden fontosabb vezetőnek, akik az egész napot parttalan vitával töltötték. Osbert részt vett a haditanácson, Ælla tehát nem, noha egyik legfontosabb támogatója eljött, hogy azt sugallja, Osbert nyúlszívűségből ódzkodik az azonnali rohamtól. Talán így is volt, Osbert mindenesetre elengedte a füle mellett a célzást, ehelyett azt javasolta, hogy építsünk saját sáncokat a város körül. Három vagy négy ilyennel, állította, csapdába ejthetnénk a dánokat: amíg legjobb harcosaink hátramaradnak a sáncok mögött, addig a többiek hazamennek, hogy gondoskodjanak a földekről. Másvalaki egy híd felépítését indítványozta, hogy ezzel csapdába csaljuk a dán flottát, és részletesen ecsetelte ennek előnyeit, jóllehet mindenki tudta, hogy nincs időnk hidat verni egy ilyen széles folyó fölé.

– Amellett – tette hozzá Osbert király – azt akarjuk, hogy a dánok vigyék innét a hajóikat. Térjenek csak vissza a tengerre. Menjenek, háborgassanak valaki mást.

Egy püspök haladékért folyamodott, mondván, hogy Egbert ealdorman, az Eoferwictől délre fekvő földek ura, még nem érkezett meg az embereivel.

– Ricsig sincs itt – nevezett meg a főpap egy másik nagyurat.

– Beteg – szólt Osbert.

– Belebetegedett a félelembe – toldotta meg Ælla tanácsadója.

– Adjunk nekik időt – javasolta a püspök. – Egbert és Ricsig embereivel már elegen leszünk ahhoz, hogy a puszta túlerővel megrémisszük a dánokat.

Atyám nem szólt a tanácskozáson, holott sokan várták volna tőle, és jómagam sem értettem, miért hallgatott, amíg Beocca aznap este el nem magyarázta:

– Ha azt mondja, támadjunk, az emberek feltételeznék, hogy Ælla oldalán áll, ha viszont az ostromot támogatja, mindenki azt gondolná, hogy Osbert híve.

– Számít ez?

Beocca rám nézett a tábortűz felett, pontosabban szólva az egyik szeme rám szegeződött, míg a másik valahová az éjszakába révedt.

– Amint legyőztük a dánokat – csóválta meg a fejét –, Osbert és Ælla elölről kezdi majd a viszálykodást. Apád mást akar.

– De hát bármelyik oldalt is támogatja, az fog győzni.

– De tegyük fel, hogy végeznek egymással – lépett tovább Beocca. – Akkor ki lesz a király? – Hirtelen megértettem, de nem feleltem. – És ki lesz a király azután? – kérdezte Beocca, majd rám mutatott: – Te. Márpedig egy királynak tudnia kell írni-olvasni.

– Egy király – feleltem gúnyos hangon – bármikor talál olyanokat, akik tudnak írni és olvasni.

Azután, másnap reggel eldőlt a kérdés, hogy ostrom legyen-e vagy roham: hírét vettük, hogy dán hajók jelentek meg a Humber folyó torkolatában, ami csakis azt jelenthette, hogy az ellenség napokon belül erősítést kap, ezért atyám, aki mindeddig hallgatott, végül mégis szóra emelkedett.

– Támadnunk kell – közölte Osberttel és Ællával –, mielőtt a hajók megérkeznek.

Ælla természetesen helyeselt, de még Osbert is megértette, hogy az új hajók felbukkanásával minden megváltozott. Mindamellett a dánoknak a városban meggyűlt a baja az új fallal. Egyik reggel arra ébredtünk, hogy egy szakaszon frissen emelt cölöpfal meredezik, még illatosan a gyantától, ám aznap hatalmas szél támadt, és az új kerítés összeomlott, ami nem kis örömet szerzett a mieinknek. A dánok, mondogatták az emberek, még falat se tudnak építeni.

– Hajót viszont annál inkább – jegyezte meg fanyarul Beocca atya.

– És?

– Aki hajót tud építeni – magyarázta a fiatal pap –, az falat is tud. Nincs az olyan nehéz mesterség, mint a hajóépítés.

– De hát leomlott!

– Talán azért is építették – mondta, s hogy én értetlenül néztem rá, türelmesen elmagyarázta: – Lehet, hogy épp azt akarják, hogy ott támadjunk.

Nem tudom, beszélt-e atyámnak a gyanújáról, de ha meg is tette, atyám kétségkívül egy legyintéssel elintézte. Nem kérte ki Beocca véleményét arról, hogyan háborúzzon. A fiatal pap legfeljebb abban segíthetett, hogy Isten közbenjárását kérte a dánok ellenében, és meg kell adni, Beocca teljesítette a kötelességét: hosszan és cirkalmasan fohászkodott az Úrhoz a diadalért.

S egy napra rá, hogy leomlott a cölöpfal, megadtuk az Úrnak az esélyt arra, hogy válaszoljon Beocca imáira.

Rohamra indultunk.

* * *

Nem tudom, részeg volt-e valamennyi férfi, aki csak megindult Eoferwic ellen, de biztosan az lehetett, ha akadt hozzá elegendő mézsör, ale és bor. A duhajkodás egész éjjel folyt, és hajnalban arra ébredtem, hogy az emberek okádnak körülöttünk. Azon kevesek, akiknek volt páncélinge, most felöltötték; a legtöbben azonban bőrvértben harcoltak, és akadtak olyanok is, akiket az ujjasukon kívül semmi sem védett. Előkerültek a fenőkövek, és a papok körbejártak a táborban, hogy áldást osszanak, miközben a férfiak testvéri szövetségeket kötöttek. Sokan egy csapatba tömörültek, és megfogadták, hogy egyenlő arányban osztják fel a zsákmányt, mások belesápadtak a félelembe, s nem kevesen akadtak, akik a felázott pusztán átvonuló árkokban kereket oldottak.

Tucatnyi harcosnak megparancsolták, hogy maradjon hátra a táborban, ahol gondoskodott az asszonyok és a lovak védelméről, ám Beocca atyának és nekem egyaránt lóra kellett szállnunk:

– Te a nyeregben maradsz – mutatott rám atyám –, te pedig ővele – fordult a pap felé.

– Természetesen, nagyuram – hajtott fejet Beocca.

– Ha bármi történne – tette hozzá atyám –, vágtassatok vissza Bebbanburgba, zárjátok be a kaput, és ott várjatok.

– Isten a mi oldalunkon van – jelentette ki Beocca.

Atyám nagyszerű harcos képét mutatta, mint ahogy az is volt, bármily öregnek találta is magát a harchoz. Őszülő szakálla ráborult páncélingére, amely felett Gytha ajándéka, egy ökörcsontból faragott feszület függött. Kardövének bőrét ezüsttel verték ki, míg hatalmas kardja, a Csonttörő bronzpántokkal övezett bőrhüvelyben várakozott. Csizmájára bokamagasságban mindkét oldalon vaslemezeket erősítettek – s ez eszembe juttatta a pajzsfallal kapcsolatos tanácsát –, sisakját tündöklően fényesre csiszolták, szemréssel és vicsorgó szájnyílással készült arcvédőjét ezüstberakásokkal díszítették. Kerek hársfa pajzsát, amelyből súlyos vasdudor domborodott előre, kemény bőrrel borították, erre egy farkas fejét festették. Uhtred ealdorman készen állt a harcra.

A kürtök egybehívták a sereget. Hadrendnek nyomát is alig lehetett látni. Korábban hosszas vita folyt arról, kinek kellene a jobb, kinek a bal oldalon harcolnia, és Beocca szerint ezt úgy döntötték el, hogy a püspök kockát vetett, így most Osbert király vonult jobbra, Ælla bal felől, atyám pedig középen, és most mindhárom törzsfő zászlaja felemelkedett a kürt szavára. A férfiak a zászlók alá gyülekeztek. Atyám legkülönb katonái elöl harcoltak, maguk mögött a nagybirtokosok, a thegnek csapataival. A thegnek fontos embereknek számítottak, nagy birtokuk, sőt olykor saját váruk is volt. Ők voltak azok, akikkel atyám a lakomákon megosztotta az ünnepi emelvényt, és akikre nagyon oda kellett figyelnie, nehogy becsvágyukban megpróbáljanak a helyébe lépni, bár most valamennyien hűen ott gyülekeztek mögötte, akárcsak a legalacsonyabb rangú szabad férfiak, a ceorlök. A harcosok rokonaik vagy barátaik oldalán küzdöttek. Számtalan gyermek akadt a sorokban, noha egyedül én ültem lovon, és csak én viseltem kardot, sisakot.

Elszórtan láttam néhány dánt a cölöpkerítések mögött, a beomlott fal hasadékának két oldalán, ám a hadsereg java része magát a rést töltötte ki: pajzsfalat vont a sánc tetején. Márpedig ez nem akármilyen sánc volt, legalább három-négy méter magas, meredek falú, így még a ránk várakozó gyilkosokig se juthattunk fel egykönnyen, én mégsem kételkedtem abban, hogy győzni fogunk. Kilencesztendős voltam, közel a tízhez.

A dánok teli torokból ordítottak, de ebből a távolságból nem hallhattuk a szidalmaikat. Kerek pajzsaikat sárgára, feketére, barnára és kékre mázolták. A mi embereink elkezdték pajzsukhoz csapkodni a fegyverüket, és én akkor először hallottam a félelmetes harci zenét, ahogyan a lándzsák kőrisből faragott szára és a kardok vasból kovácsolt pengéje nekiütődik a pajzsok hársfájának.

– Borzalmas dolog ez – csóválta a fejét Beocca. – Ez a háború borzalmas dolog.

Nem feleltem. Én dicsőnek és csodálatosnak tartottam.

– Abban a pajzsfalban sokan odavesznek – folytatta Beocca, majd megcsókolta a nyakában viselt fafeszületet. – A mennyek és a poklok kapuiban csak úgy hemzsegnek majd a lelkek, mire ennek a napnak vége lesz – tette hozzá komor hangon.

– A holtakat nem egy ünnepi csarnokba viszik? – kérdeztem.

Különös pillantást vetett rám, és döbbentnek tűnt. – Hol hallottad ezt?

– Bebbanburgban. – Szorult belém annyi értelem, hogy ne adjam ki Ealdwulfot, a kovácsot, akitől ezeket a történeteket hallottam, miközben figyeltem, ahogyan kardpengéket kalapál az izzó vasrudakból.

– Csak a pogányok hisznek ebben – magyarázta zord hangon Beocca. – Azt hiszik, a halott harcosok Woden ünnepi csarnokába kerülnek, ahol addig lakomázhatnak, míg el nem jön a világ vége, de súlyosan tévednek. Halálos vétek ezt hinni! Igaz, a dánok mindig is tévelygésben éltek. Bálványokat imádnak, és megtagadják az egy igaz Istent, de bizony tévednek.

– De egy férfinak akkor is karddal a kezében kell meghalnia, nem? – erősködtem.

– Úgy látom, igencsak rád fér a tisztességes hitoktatás, amint ennek vége – rázta a fejét Beocca komoran.

Nem szóltam többet. Inkább figyeltem, és igyekeztem az eszembe vésni minden apró részletet. Az égbolt üdén kéklett, nyugaton alig néhány felhő tarkította, és a napfény úgy sziporkázott a lándzsák hegyén, mintha csak a nyári tengerről verődne vissza. Kankalinok pettyezték a rétet ott, ahol a sereg gyülekezett, és egy kakukk hívogatott a fák közül, ahonnét asszonyaink figyelték a harcosokat. Hattyúk siklottak a vízen, amelyet szellő is alig fodrozott. Eoferwic tüzeinek füstje szinte függőlegesen szállt az ég felé, és a látvány arra emlékeztetett, hogy ma éjjel lakoma lesz a falak között, sült malachússal és minden mással, amit csak az ellenség kamráiban lelünk. Embereink közül néhányan, akik az első sorokban álltak, előrerontottak, hogy a dánokra üvöltsenek, és kihívják valamelyiküket egy külön ütközetre a két alakzat között, ember az ember ellen, de a dánok nem törték meg a sorokat. Fenyegetően meredtek felénk, és vártak, előreszegezett lándzsával és fallá tömörülő pajzsokkal, azután újra felharsantak a kürtjeink, majd fokozatosan alábbhagyott az üvöltés és a csattogás, miközben seregünk előrelendült.

Lassan törtünk előre. Később, sokkal később, már értettem embereink vonakodását, hogy nekirontsanak a pajzsfalnak, főként egy földsánc tetején várakozó pajzsfalnak, ám aznap alig vártam, hogy a seregünk lerohanja és letiporja az arcátlan dánokat, és Beoccának erővel kellett visszatartania, máskülönben bevágtattam volna a leghátsó sorok közé.

– Ki kell várnunk, amíg áttörnek – figyelmeztetett.

– Meg kell ölnöm egy dánt! – tiltakoztam.

– Ne légy ostoba, Uhtred! – förmedt rám Beocca. – Ha megpróbálsz megölni egy dánt, atyád örökös nélkül marad. Most már te vagy az egyetlen fiúgyermek, és szent kötelességed, hogy életben maradj.

Így hát megtettem a kötelességemet: nem moccantam, és a távolból figyeltem, amint a seregünk lassan felbátorodik, és a város felé özönlik. A folyó tőlünk balra hömpölygött, a kiürült tábor a jobbunkon terült el, a hívogató hasadék a városfalon pedig éppen előttünk, és a dánok némán, egymást átfedő pajzsokkal várakoztak ránk.

– A legbátrabbak mennek elöl – magyarázta Beocca –, és az apád is közéjük tartozik. Ők lesznek az ék, amit a latin szerzők úgy hívtak, porcinum caput. Tudod, mit jelent?

– Nem – mondtam, és nem is érdekelt.

– Disznófő. Akár egy vadkan agyara. A legbátrabbak mennek elöl, s amint áttörtek, a többiek követik őket.

Beocca igazat beszélt. Három ék formálódott a soraink előtt, valamennyi Osbert, Ælla és atyám katonáiból. A férfiak összetömörültek, pajzsaik pereme egymáshoz ért, akárcsak a dán pajzsoké, míg az ékek hátsó soraiban a harcosok feltartották a pajzsukat, mint valami tetőt, azután, mikor készen álltak, az ékeket alkotó katonák üdvrivalgásban törtek ki, és előreindultak. Nem rohantak. Arra számítottam, hogy rohanni fognak, de úgy nem őrizhették volna meg az ékek tömörségét. Az ékben lassú a háború, hogy az éket alkotó harcosok eltöprenghessenek az ellenség erején, és átadhassák magukat a félelemnek, hogy a sereg többi része nem követi őket – pedig azok a nyomukban járnak. A három ék húszlépésnyire se távolodhatott el, amikor a hátramaradt embertömeg is meglódult előre.

– Közelebb akarok menni – erősködtem.

– Majd ha eljön az ideje – tartott vissza Beocca.

Most már hallottam a kiáltozást, a gúnyos üvöltéseket, amelyek megfélemlítették az ellenséget, és felszították az emberek bátorságát, azután a város falain sorakozó íjászok eleresztették a nyilaikat, és láttam a tollak villanását, ahogyan a nyílvesszők az ékekre záporoztak, majd egy pillanattal később a hajítólándzsák következtek, amelyek alacsonyan szállva röppentek át a dán harcosok feje felett, s a feltartott pajzsokba fúródtak. Megdöbbentő volt, mégis úgy tűnt, hogy az embereink közül senkit sem találtak el, jóllehet a pajzsokból úgy meredeztek a nyilak és dárdák, akár a sündisznó tüskéi; a három ék zavartalanul tört tovább, most a mi íjászaink zúdították nyilaikat a dánokra, s néhányan kiváltak a rendezetlen sorokból is, hogy az ékek felett az ellenséges pajzsfal felé hajítsák lándzsájukat.

– Már nem tart soká – mondta Beocca, s nyugtalanul keresztet vetett. Némán mormolta az imákat, megnyomorodott bal keze idegesen rángatódzott.

Atyám harcosait, a középső éket figyeltem a farkasfejes harci zászló alatt, és láttam, ahogyan az egymáshoz préselt pajzsok eltűnnek a sáncárokban. Tudtam, hogy atyám halálos veszélyben forog, és biztattam, hogy győzzön, gyilkoljon, szerezzen újabb dicsőséget Bebbanburgi Uhtred nevének, azután láttam, ahogyan az ék fokozatosan kiemelkedik az árokból, s akár egy gigászi bogár, felfelé araszol a sáncfalon.

– Annyi előnyük megvan – közölte Beocca azon a türelmes hangon, amit az okításomra használt –, hogy az ellenség lába könnyebb célpont a számukra, ha alulról érkeznek. – Azt hiszem, csak önmagát igyekezett megnyugtatni, de én hittem neki, és igaza is lehetett, mert atyám alakzata, amely elsőként ért fel, mintha meg se torpant volna az ellenséges sorfal előtt. Már semmit sem láthattam, csak a felemelkedő és vagdalkozó pengék villogását, és meghallottam a hangot, a csata igazi zenéjét, a vasnak és fának csapódó pengék tompa csengését, az ék azonban még most is haladt. Akár egy vadkan pengeéles agyara, úgy vájta magát a dán pajzsfalba, és tört egyre előre, s bár a dánok körülölelték, úgy tűnt, győzelemre állunk, hiszen az embereink túljutottak a földsáncon. A mögöttük érkezők bizonyára megérezték, hogy Uhtred ealdorman diadalra vezeti őket, mert hirtelen üdvrivalgásban törtek ki, és előrerontottak, hogy a bekerített ék segítségére siessenek.

– Áldott legyen az Úr neve – mormolta Beocca a menekülő dánok láttán. Egyik pillanatban még tömör pajzsfalat alkottak, és fenyegetően szegezték előre fegyvereiket, most azonban elvesztek a városban, és a seregünk, az ékek megmenekülése feletti végtelen örömtől feltüzelve, üldözőbe vette őket.

– Most, de csak óvatosan – léptetett előre Beocca, kötőféken vezetve az én lovamat.

A dánok eltűntek. A sáncfal feketéllett az embereinktől, akik beözönlöttek az utcákba és szűkös közökbe a cölöpkerítés hasadékán át, majd a töltés túlsó oldaláról is. A három lobogó, atyám farkasa, Ælla szekercéje és Osbert keresztje Eoferwic falain belül járt. Hallottam embereink diadalmas üvöltését, és hátracsaptam a sarkamat, hogy kiszabadítsam a lovamat Beocca kezéből.

– Gyere vissza! – kiáltott utánam, s bár a nyomomba eredt, már nem próbált meg visszatartani. Diadalt arattunk, Isten nekünk adta a győzelmet, és én olyan közel akartam kerülni, hogy orromban érezhessem a kiontott vér szagát.

Egyikünk sem juthatott be a városba, mert a cölöpfal hasadékát elállták az embereink, de én újra véknyán rúgtam a lovat, hogy utat törjek magamnak. Néhányan tiltakoztak az eljárás ellen, azután meglátták az aranyozott bronzszalagot a sisakomon, és megértették, hogy nemesi sorból származom, ezért megpróbáltak átsegíteni, míg Beocca, aki megfeneklett a tömegben, kétségbeesetten kiáltozott, hogy ne menjek ilyen messzire.

– Érjen utol! – kiáltottam vissza neki.

Ekkor újra utánam kiáltott, ám ezúttal rémült, halálra vált hangon, és amikor megfordultam, láttam, hogy dánok özönlik el a mezőt, ahol a seregünk áthaladt. A horda bizonyosan az északi kapun tört ki, hogy elvágja a visszavonulás útját, s bizonyos, hogy azt is pontosan tudták, vissza fogunk vonulni – mert nagyon úgy tűnt, hogy a dánok mégiscsak tudnak falat építeni: fallal zárták le Eoferwicben az utcákat, és színlelt menekülésükkel becsalogattak bennünket e katlanba, ahonnét nem menekülhettünk. A városból érkezett dánok némelyike lóháton ült, de a legtöbben gyalogosan harcoltak, és én nem hibáztattam Beoccát, amiért rémületbe esett. A dánok előszeretettel gyilkoltak papokat, és Beocca előre látta a halálát, ám cseppet sem vágyott a vértanúságra, ezért megfordította a lovát, keményen hátracsapta a bokáját, és elvágtázott a folyó mentén, a dánok pedig nem törődtek egyetlen emberrel, amikor oly sok ellenségüket ejtették halálos csapdába.

Örök igazság, hogy a legtöbb hadseregben azok maradnak hátul, akiknek kevés a bátorsága vagy csorba a fegyvere. A bátrak az élen küzdenek, a gyengék hátramaradnak, tehát aki a hadsereg hátába tud kerülni, óriási mészárlást vihet végbe.

Mára megöregedtem, és jó sorsom arra ítélt, hogy számos hadsereg rémült küzdelmét nézzem végig. A pánik szörnyűbb, mint a sziklaszorosban rekedt és farkasokkal körülvett bárány rémülete, rémisztőbb, mint a hálóba fogott és partra vetett lazac rángatódzása. A pánik hangjai ízekre tépik az égboltot, ám a dánok aznap nem is hallhattak volna a fülüknek kedvesebb muzsikát – s ez nekünk maga volt a halál.

Próbáltam menekülni. Isten a tanúja, rajtam is páni félelem lett úrrá. Láttam Beoccát elvágtatni a folyóparti füzek között, és még sikerült feléje fordítanom a kancámat. Ám ekkor tulajdon embereink egyike ragadott meg – nyilván a lovamat akarta –, de nekem maradt annyi lélekjelenlétem, hogy elővonjam rövid kardomat, és vakon lecsapjak vele. Azután a ló oldalába vágtam a sarkamat, de csak annyit értem el, hogy a pánikba esett tömegből kiugrattam a dánok útjába, s körülöttem mindenütt férfiak üvöltöttek, dán szekercék és kardok vagdalkoztak, lendültek felém. Megkezdődött a szilaj öldöklés, a véres lakoma, a pengék tánca, de talán így is megmenekültem volna, hiszen az enyéim közt egyedül én ültem lovon, míg a dánok közül sokan mások is lovagoltak. Így könnyen összetéveszthettek volna valamelyik társukkal, ám ekkor az egyik dán odakiáltott nekem számomra érthetetlen nyelvén, én pedig felé fordultam, megláttam hosszú, nagyon hosszú szőke haját, ezüstszínű páncélingét és elvadult arcának széles vigyorát, s azonnal felismertem benne a férfit, aki megölte a fivéremet, s amilyen ostoba voltam, üvöltve rontottam neki. A zászlóvivő közvetlenül a hosszú hajú dán mögött haladt, a méretes zászlórúd végén két sasszárnnyal. Könnyek homályosították el a látásomat, de talán rajtam is úrrá lett a harci hév, mert rémületem dacára nekirontottam a hosszú hajú dánnak, és felé döfködtem rövid kardommal, ő pedig könnyedén hárított a saját pengéjével, és erőtlen kardom úgy hajolt el, akár a heringcsont. Egyszerűen elhajlott; ő pedig már gyilkos csapásra emelte a kardját, amikor meglátta szánalmasan elgörbült fegyveremet, és nevetni kezdett. Én összepisáltam magam, ő nevetett; én újra nekirontottam a haszontalan pengével, ő pedig tovább nevetett, majd előrehajolt, kirántotta az elgörbült pengét a kezemből, és elhajította. Azután felkapott. Sikítottam, és az öklömmel püföltem, amit ő végtelenül mulatságosnak talált, és hasra fektetett maga előtt a nyeregben, mielőtt belevágtázott a kavargó káoszba, hogy folytassa az öldöklést.

Így találkoztam Rettenthetetlen Ragnarral, fivérem gyilkosával, azzal a férfival, akinek a fejét ki kellett volna tűznöm Bebbanburg sáncaira: Ragnar nagyúrral.

Első rész

Pogány
gyermekkor

1.

A dánok okosan csinálták. Új falakat húztak a városon belül, becsalogatták embereinket az utcákra, azután csapdába ejtették, körülvették és lekaszabolták őket. Nem végeztek a northumbriai hadsereg egészével, hiszen idővel még a legvérszomjasabb harcos is beleun a mészárlásba, amellett a dánok sok pénzt kerestek a rabszolgák eladásával. Az Angliában foglyul ejtett rabszolgákat jobbára az északi szigetek vagy Írország gazdáinak adták el, esetleg hazaszállították őket a tengereken; de mint megtudtam, épp oly sokan kerültek Frankhon nagy rabszolgapiacaira, sőt néhányan messze délre is eljutottak, ahol sosincs tél, és ahol az ottaniak – akiknek a színe olyan, mint a megperzselt fáé – jó pénzt fizettek a férfiakért, de még jobbat a fiatal lányokért.

Ezzel együtt sokunkat megölték. Végeztek Ællával, végeztek Osberttel, végeztek atyámmal. Ælla és atyám szerencsés volt, küzdelemben esett el, karddal a kezében, Osbertet azonban foglyul ejtették, és megkínozták aznap éjjel, amikor a dánok ünnepi lakomát ültek a vérben úszó városban. A győztesek némelyike őrt állt a sáncokon, mások az elfoglalt házakban ünnepeltek, ám a legtöbben Northumbria legyőzött királyának csarnokában gyűltek össze, ahová Ragnar engem is elvitt. Nem tudtam, miért tart maga mellett. Félig arra számítottam, hogy megöl, vagy jobb esetben elad rabszolgának – Ragnar azonban leültetett, és elém tett egy sült libacombot, egy fél cipót és egy korsó ale-t, azután kedélyesen lekevert egy nyaklevest.

A többi dán eleinte tudomást sem vett rólam. Túlságosan is lefoglalta őket, hogy lerészegedjenek, és harsány örömmel üdvözöljék a szórványosan kitörő ökölharcokat. A legnagyobb üdvrivalgás mégis akkor tört ki, amikor a foglyul ejtett Osbertet arra kényszerítették, hogy vívjon meg egy ifjú harcossal, aki kivételes ügyességgel forgatta a kardot: körültáncolta a királyt, majd lenyisszantotta a bal kezét, mielőtt egy lendületes vágással felhasította a gyomrát, s miután Osbert termetes férfiú volt, a zsigerei úgy ömlöttek ki, akár angolnák a hálóból. A dánok némelyike valósággal gurult a nevetéstől. A király hosszú ideig gyötrődött, s miközben kétségbeesetten kiáltozott megváltásért, a dánok keresztre feszítettek egy elfogott papot, aki ellenük küzdött a csatában. Egyszerre érdeklődéssel és viszolygással tekintettek a vallásunkra, s feldühödtek, amikor a pap odaszegezett kezei leszakadtak – sokan egyenesen azt állították, hogy ily módon nem is lehet kivégezni egy embert, és részegen bizonygatták az igazukat, majd másodszor is megpróbálták felszegezni a papot a csarnok fából ácsolt falára, míg csak bele nem untak az egészbe; ekkor egy harcos lándzsájával beledöfött a pap mellkasába, s ezzel szétzúzta a bordáit és a szívét.

Miután a pap kiszenvedett, egy maroknyi dán figyelme felém irányult, s mert aranyos-bronz sisakot viseltem, a király fiának gondoltak. Köntösbe bújtattak hát, és egy viking felkászálódott az asztalra, hogy levizeljen – ám ekkor mennydörgő hang hallatszott, és Ragnar tört magának utat a tömegben. Letépte rólam a köpenyt, és ráripakodott az embereire, hogy… ma sem tudom pontosan, mit mondott, de akárhogy is, a dánok nem zaklattak tovább, Ragnar pedig átkarolta a vállamat, elvezetett a csarnok oldalán álló emelvényhez, és intett, hogy lépjek fel. Egy öregember evett itt egymagában. Világtalan volt, mindkét szeme tejfehér, és barázdált arcát ősz hajfürtök keretezték, éppoly hosszúak, mint Ragnaréi. Hallotta, ahogy megérkezem, és feltett egy kérdést, amit Ragnar kurtán megválaszolt, mielőtt magunkra hagyott.

– Bizonyára éhes vagy, fiú – szólalt meg a vénember angolul.

Nem válaszoltam. Halálra rémítettek azok a vak szemek.

– Máris eltűntél? – kérdezte. – A gonosz törpék lerántottak magukhoz a föld alá?

– Éhes vagyok – ismertem el.

– Szóval még itt vagy – bólintott. – Nos, akad itt disznó, kenyér, sajt és ale. Mondd meg a neved.

Kis híján Osbertként mutatkoztam be, de még idejében eszembe jutott, hogy a nevem Uhtred.

– Uhtred – válaszoltam.

– Ocsmány egy név – csóválta fejét a vénember –, de a fiam azt mondja, gondoskodjak rólad, ezért ezt is fogom tenni; ám ehhez neked is gondoskodnod kell rólam. Vágnál egy kis disznóhúst?

– A fiad? – ráncoltam a homlokom.

– Ragnar nagyúr – mondta –, akit olykor Rettenthetetlen Ragnarnak is hívnak. Kit öltek meg az imént?

– A királyt – feleltem – és egy papot.

– Milyen királyt?

– Osbertet.

– Férfiként halt meg?

– Nem.

– Akkor sosem szabadott volna királynak lennie.

– Te király vagy? – kérdeztem tőle.

Felnevetett.

– Ravn a nevem. Valaha nagyúr voltam és harcos, de megvakultam, így már nem vagyok hasznára senkinek. Agyon kellene verniük egy furkóssal, és utamra indítaniuk a túlvilágra.

Nem szóltam, mert nem tudtam, mit mondhatnék.

– De azért próbálom hasznossá tenni magam – folytatta Ravn, miközben a kenyér után tapogatózott. – Beszélem a nyelved, ahogyan a britonok nyelvét, a vendek nyelvét, a frízek nyelvét és a frankok nyelvét is. A nyelv lett az én mesterségem, fiú, mint minden szkaldé.

– Szkald?

– Ingyenélő, ha úgy tetszik. Rímfaragó, mesemondó, olyan ember, aki dicső hírnevet kerekít a semmiből, és elkápráztat légváraival. Az én dolgom úgy elmesélni mindazt, ami ma itt történt, hogy az emberek sose feledjék el nagyszerű tetteinket.

– De ha nem látsz – értetlenkedtem –, hogyan tudod elmondani, mi történt?

Ravn jót nevetett rajtam:

– Hallottál már Odinról? Akkor tudnod kell, hogy Odin feláldozta a fél szeme világát, cserébe a költészet adományáért. Ha így vesszük, én kétszer olyan jó szkald vagyok, mint Odin.

– Én Woden leszármazottja vagyok – kockáztattam meg.

– Csakugyan? – Ez láthatóan lenyűgözte, vagy csak kedves akart lenni hozzám. – Úgy hát ki vagy te, Uhtred, a nagy Odin leszármazottja?

– Bebbanburg ealdormanje vagyok – feleltem, ami eszembe idézte, hogy apátlan árva lettem, ettől pedig minden dac feloldódott bennem, és szégyenemre legyen mondva, de sírva fakadtam. Ravn ügyet sem vetett rám, csak hallgatta a részeg kurjongatásokat, az énekeket meg azoknak a lányoknak a sikoltozását, akiket a táborunkban fogtak el, és most a dicső harcosoknak adtak, a vergődésük pedig egy csapásra elűzte a bánatomat, mert az igazat megvallva még soha azelőtt nem láttam ilyesmit – bár idővel, Istennek legyen hála, magam is kivettem a részemet az efféle jutalmakból.

– Bebbanburg? – gondolkodott el Ravn. – Jártam ott, még a születésed előtt. Húsz esztendeje is megvan.

– Bebbanburgban?

– Nem magában a várban – ismerte el –, ahhoz túlságosan erős volt, csak tőle északra, egy szigeten, ahol papok imádkoztak. Hat férfit öltem meg. Nem papot, férfit. Harcosokat. – Mosolyogva emlékezett. – És most, Bebbanburgi Uhtred – emelte fel a hangját –, mondd el nekem, mi történik!

Így váltam Ravn szemévé, és mondtam el, hogy a férfiak most táncolnak, vagy éppen letépik az asszonyok ruháját, és azt is, hogy miféle dolgokat művelnek – de ez láthatólag nem érdekelte Ravnt.

– Mit csinál Ivar és Ubba? – akarta tudni.

– Ivar és Ubba?

– A legnagyobb emelvényen keresd őket. Ubba az alacsonyabb, úgy fest, mint egy szakállt eresztett söröshordó, Ivar pedig vézna, azért is nevezik Csontnélküli Ivarnak. Olyan sovány, hogy akár egy íjjal is ki lehetne lőni nyíl helyett.

Később megtudtam, hogy Ivar és Ubba a három testvér közül a két idősebbik, és együttesen vezetik a dánok seregét. Ubba aludt, busa, sötét fejét lehajtotta karjára, amely vacsorája maradványain nyugodott, Csontnélküli Ivar viszont még ébren volt. Szemei mélyen ültek koponyaszerű arcában, szőke haját szorosan összefogta a tarkóján, és szinte sugárzott belőle a komor rosszindulat. Karjait vastagon borították az aranykarikák, amelyeket a dánok előszeretettel viseltek, hogy ezzel is bizonyítsák harciasságukat, a nyakában vaskos aranylánc függött. Két férfi beszélt hozzá. Egyikük közvetlenül Ivar mögött állt, és szemlátomást a fülébe sugdosott, míg a másik, egy nyugtalan külsejű férfi, a két fivér között ült. Leírtam mindezt Ravnnak, aki erre tudni akarta, hogyan fest a nyugtalan férfi Ivar és Ubba között.

– Nincs karperece – feleltem –, csak egy aranykarikája a nyaka körül. Barna hajú, hosszú szakállú, igen öreg.

– Egy fiatalnak mindenki öreg – legyintett Ravn. – Az lehet Egbert király.

– Egbert király? – Még sosem hallottam róla.

– Azelőtt Egbert ealdorman volt – magyarázta Ravn –, de télen békét kötött velünk, mi pedig cserébe Northumbria királyává tettük. Ő a király, de mi vagyunk az ország urai. – Kuncogni kezdett, s lehettem bármily fiatal, átláttam az álnokságon. Egbert ealdorman birtokai délre feküdtek a mi földjeinktől, és ő ugyanazt a tisztet töltötte be, mint atyám északon: meghatározó erő volt, s a dánok magukhoz édesgették, elvonták a harcoktól, és cserébe királlyá koronázták, viszont igencsak rövid pórázon tartották. – Ha élni akarsz – figyelmeztetett Ravn –, a legjobban teszed, ha behódolsz Egbert előtt.

– Élni? – bukott ki belőlem. Valamiért azt gondoltam, hogy miután megúsztam az összecsapást, most már életben maradok, és gyermekként valaki gondjaira bíznak, ám Ravn szavai ráébresztettek a keserű valóságra. Nem szabadott volna bevallanom az igazi rangomat, gondoltam. Inkább legyek élő rabszolga, mint halott ealdorman.

– Azt hiszem, élni fogsz – bólintott Ravn. – Ragnar kedvel, és Ragnar mindig megkapja, amit akar. Azt mondja, hogy rátámadtál.

– Igen, így volt.

– Biztosan jót mulatott. Egy kisfiú, aki ráront Ragnar nagyúrra? Nem akármilyen poronty lehet. Kár lenne csak úgy elvesztegetni, gondolhatta magában, de hát a fiamban mindig is megvolt ez az érzelgősség. Én biztosan levágtalak volna, de ha már életben maradtál, szerintem bölcs dolog lenne fejet hajtanod Egbert előtt.

Most, hogy ilyen mélyen tekintek vissza a múltba, talán akaratlanul is megváltoztatom az eseményeket. A dánok persze megülték a diadalünnepet, Ivarral és Ubbával meg Egberttel, aki királyként próbált viselkedni, és Ravnnal, aki kedvesen bánt velem, ám én sokkal zavarodottabb és rémültebb voltam, mint ahogy az az eddig elmondottakból kitűnhet. Ennek dacára meglehetős részletességgel emlékszem arra az éjszakára. Figyelj és okulj, mondta atyám, és én mindent meg is figyeltem Ravn helyett, okulni pedig a magam hasznára okultam. Sokat megtudtam a hitszegésről, különösen amikor Ragnar, akit Ravn hívott magához, megragadta a grabancom, és felvitt az emelvényre, ahol közelebb léphettem az asztalhoz, miután erre Ivar kelletlenül engedélyt adott.

– Felséges uram – térdepeltem a padlóra, hogy Egbertnek előre kellett hajolnia az asztal felett, ha látni akart –, Bebbanburgi Uhtred vagyok. – Ravn alaposan kiokított, mit kell mondanom. – Kérem felségedet, hogy vegyen az oltalmába.

Néma csend lett, leszámítva a motyogást, ahogyan a tolmács lefordította a szavaimat Ivarnak. Azután Ubba felébredt, néhány pillanatig riadtnak tűnt, mint aki nem is tudja, hol van, majd rám meredt, és én egész testemben megborzongtam, mert még sosem láttam ennyire gonosz arcot. Sötét szemei olyannyira elteltek engesztelhetetlen gyűlölettel, hogy azt kívántam, bárcsak nyelne el a föld. Nem szólt semmit, csak meredten nézett, és megérintette a nyakában viselt pöröly alakú amulettet. Ubba arca fivérééhez hasonlóan szikár volt, de a feszesen a koponyájához fésült szőke fürtök helyett bozótnyi fekete hajat viselt, s hozzá sűrű szakállt, amelyet mindenütt ételmaradékok tarkítottak. Amikor ásított, mintha egy bestia megnyíló torkát láttam volna magam előtt. A tolmács közelebb hajolt Ivarhoz, aki mondott valamit, a tolmács pedig Egberthez fordult, aki zordnak szánt arckifejezést vett fel.

– Atyád úgy döntött, hogy ellenünk harcol – mondta.

– És meghalt – feleltem én, könnyekkel a szememben, és folytatni akartam, de a szavak nem akartak jönni, ezért csak szipogtam, mint egy éretlen taknyos, és úgy éreztem magamon Ubba megvető tekintetét, akár a fojtogató hőséget. Dühödten töröltem meg az orrom.

– Majd döntünk a sorsodról – jelentette ki Egbert fennhéjázva, és ezzel el is bocsátott.

Visszatértem Ravnhoz, aki erősködött, hogy mondjak el neki mindent, és elmosolyodott, amikor Ubba ellenséges hallgatásához értem.