részlet

© 2010, 2023 Polcz Alaine jogörököse
© 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Szerzőfotó © Nádas Péter

Második kiadás
ISBN 978 963 518 297 8

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Nagy Boglárka
Szerkesztette Csordás Gábor
A szöveget gondozta Zelei Dávid
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót Tillai Tamás sorozattervének felhasználásával
készítette Oláh Gábor

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Vízakna

Szebenen át megyünk Vízaknára. Most is Zoli vezeti a kocsit. A csíksomlyói búcsú még bennünk van. Meg akarom mutatni Vízaknát, fényképezni ezt a tájat, ezeket a helyeket, ahol Miklós járt, amiről írt. Zoli fényképez, néha-néha én is. Szeben után váratlanul elalszom. Arra ébredek, hogy Mari felkiált:

„Itt vannak a tavak, nézzed már!”

A tavak teljesen idegenek, nem is csoda, mint később megtudjuk, halastavak. Egy-kettő-három, talán még több. Azóta telepítették, mióta utoljára jártam itt. Hogy hal van-e bennük, vagy nincs, nem tudom. De ahogy emlékszem, Vízaknán soha halat nem lehetett venni se. Most sem. De mást sem.

Előre mondtam, hogy sivár vidék, mégis látom a megdöbbenést az arcukon. Különösen amikor a faluba, vagyis a községbe behajtunk. Az a nyomorult kis leágazás a fürdő előtt, ahol a betonútról letérünk. Meg is állunk. Zoli valamit babrál a kocsival, addig Marival bemegyünk az „Aprozar”-ba, a gyümölcs-zöldségboltba.

Büdösség van benn, olajkályha, érződik a szaga – takarítatlanság, olajos padló. Egy-két lépcsőt lejjebb kell lépni, félszuterén helyiség.

Pár göcsörtös, rothadó karalábé van, és tavalyi kelkáposzta. Néhány szem csúf krumpli és hervadt saláta, amit már valószínűleg senki sem eszik meg. Nagyon elkeseredett kell legyen, aki itt bármit vásárol.

Az eladó nem szól hozzánk, nem kérdez semmit, mi sem szólunk. Természetesnek veszi, hogy körbenézünk, kimegyünk.

Most merre induljunk, mit csináljunk?

Sejtem, hogy ha először Szabó Böskéhez megyünk, óriási családi vihar tör ki. Ha először Évához megyek – Ági haragszik. De hol is lakik Éva? Erre nem emlékszem.

Talán Gigi a legsemlegesebb hely, kívül esett az örökségen és a harcokon.

Örökösödés – mit örököltek?

Hajtunk előre az egyetlen főutcán. Mari ámulva nézi a fürdőket. Rózsaszínre festett fürdőépület, zöld ablakkeretekkel, középütt a kupola ugyanilyen színűre festve.

A hajdani gyönyörű fürdőpark részekre szabdalva: sok szúrós drótkerítés. Mint a baromfiketrecek. Egyáltalán hol lehet itt járni?

Bemegyünk megnézni. Kicsi sávon a vendéglőig lehet eljutni, oda, ahol valaha a teraszon cigányzene szólt, és mi táncoltunk. Be van üvegezve, sehol senki.

Néhány ócska, töredezett szoborhamisítvány. Egy zárt területen padokon beutaltak ülnek. Becsületükre váljék, látszólag munkásemberek.

Az utca felé, külön elkerítve, bódés vendéglőszerűség. Ott elég sokan ülnek, mindenki sört iszik. Isszák a sört, és hangosan beszélnek.

Hétfő, estefelé.

Mari azt hiszi a fürdőház kupolájáról, hogy valamilyen keleti épület.

„Nem, ez még magyar időben, a régi magyar időben épült, de fehér volt. Ennyit őriztek meg a fürdőépületből.”

Valaha pálmakert volt a park mélyén, anyám ott van lefényképezve. Nagyon szép és fiatal. Hosszú, melléig érő hajában egy szál margaréta; matrózblúz, földig érő szűk, fehér szoknyája majdnem egyenes. Fölötte a fás domboldalon a pavilonban zenekar szólt, katonazenekar, és egy másik pavilonban, a magasban tárogató. Lent, a vendéglő teraszán cigányzenekar játszott. Így szólongatták egymást, és felelgettek egymásnak a zenekarok. Esténként néha mind a három egyszerre játszott. Ez még abban a román időben is így volt, amikor én már éltem.

Milyen furcsa, úgy kitöltötte a tudatunkat a visszacsatolt Észak-Erdély, hogy keveset gondoltunk Dél-Erdélyre. Egyszer, mikor arról volt szó, hogy megint magyar világ lesz, azt mondta Róza néni vagy Miklós bácsi:

„Hogyne, és akkor megint el vagyunk zárva egymástól, mint az alatt a négy év alatt!”

Mi történt, és mi volt velük ez alatt a négy év alatt? Négy év volt – egyúttal a háború négy éve…

Mesélem, hogy amikor először vittem el Miklóst Vízaknára, havazott, erősen havazott. Elindultunk este sétálni, és az utcakanyarban, a Hosszú utca felé, egy padon halott embert találtunk. Egy halott koldust. Még most is emlékszem az arcára, ahogy odamentem, megfogtam a pulzusát. Nem éreztem, aztán Miklós gyufát gyújtott, és úgy néztük a lélegzetét. Nem mozdult a gyufa lángja. De a teste még meleg volt. A hó akkor kezdte befedni.

Később mondták, Nicuţa volt, egy részeges koldus, csavargó.

Igen, ez vonzóvá tette Miklós számára mindjárt Vízaknát. A hó is mindent betakart.

Zoli azt mondja, hogy nyomasztóan hat rá, borús az ég, majdnem szemerkél az eső, minden sáros, szürke, meztelen.

Menjünk ki inkább a tavakhoz.

Elindulunk. Döbbenten nézem, hogy a tavak előtti sivár, vad, de szabad területen most kerítés van, és valamilyen házszerűség. Csak később jövök rá, hogy strandot építettek. Befordulunk ebbe a kis építményrészbe. A kerítésen luk van. Elindulunk feléje, a kocsit otthagytuk elöl, egy parkolószerű, sáros helyen. Valóban, itt házak épülnek. Két-három férfi dolgozik, odakiáltanak valamit, én visszakiáltok, hogy itt akarok kimenni. Mari csodálkozva néz rám, mondom, ez egyszerű, vagy megértik, hogy a lyukon akarok kimenni, és itt mindenütt, minden kerítésen van lyuk, vagy nem értik, akkor elkezdenek dühödten kiabálni, hogy menjek az úton, de továbbmegyek, nem ijedek meg. Azt kérdezik:

„Miért akarsz a lyukon kimászni?”

Mire azt válaszolom:

„Az emlékeim miatt.”

„Hol keresed az emlékeidet?” – kérdik dühösen.

„A tavaknál – mondom én –, mert itt születtem és itt fürödtem.”

Ezt megértik, és hagyják, hogy kimásszak a lyukon, és még utánunk kiáltanak, jó utat.

Sorban átmászunk.

Az a mélység, az a kráter, amelyik nemrégiben szakadt be – nemrégiben, talán tíz éve voltam itt –, most már olyan, mint a többi, szúrós dróttal körülvéve. Ott a lyuk a kerítésen, amin nem kíván bemászni se Mari, se Zoli. Itt-ott reped a föld, és váratlan mélyedések vannak. Anyám mindig félt, hogy most, most szakad be alattunk a föld, vagy beesünk egy gödörbe.

Ez a tavasz nagyon esős, a sápadt sóvirág helyett bőven nő a gaz.

A Thököly-tó partján – messziről látom – beszakadt a honvédemlékmű. Fürdő lett az eddig megközelíthetetlen tóból, lépcső vezet le a vízhez a meredek oldalban.

Négy-öt tavat járunk körbe, valaki fürdik, most, májusban. Döbbenten néz ránk a mélyből, fönn állunk a magas peremen, itt is meredeken zuhan le a part.

Azt mondja Mari:

„Biztos nincs rajta fürdőruha. Most nem mer kijönni.”

Egyikük sem akar lemászni a vízhez, hogy megnézze, milyen sós. Hiába biztatom őket.

Nem a kerítéslyukon mászunk vissza, kis kerülővel az úton megyünk, ott ki van írva: „Nyaralófalu”. Kis faházak sora után lassan rátérünk egy betonútra, ami az épületek közül kivezet. Férfiak rakodnak, nem tudom, miért, magyarul köszönök. Tiszta magyarsággal válaszolnak. Addig románul beszéltek egymás között.

Mari nehezen érti meg, hogy ez a vidék vegyeslakta, itt szászok, magyarok, románok élnek. Főként románok, de mindenki románul beszél. Azt hitte, egész Erdély olyan, mint Székelyföld, „tiszta magyar”.

Az alacsony, szürke felhőkből lóg az eső, de azért kimegyünk a temetőbe – fényképezni.

Ott, ahol a temetőt körülvevő fák kiálló gyökerei között játszottam, most gazdag növényzet tenyészik. Föltöltötték földdel. Miért? Persze mi gyermekek bementünk játszani a sírok közé is. Föl a kriptához, ahol az ördög lakik. Mai napig sem tudom, hogy miért az ördög lakott ott. Soha semmit nem találtunk a nyolcszögletű kriptánál, a temető tetején.

Megered az eső. Magas a fű, térdig ér, gázolunk a fűben, mászunk fölfelé. Fordulnánk már vissza, de itt van a fényképeznivaló. Zoli csöndesen dohányzik, nem törődik semmivel. Nyakában meg-meglendül a fényképezőgép. Megtaláljuk anyám szüleinek a sírját. Tudom, hogy szorosan körbezárják az orgonabokrok. Kicsi ösvényen tudunk befurakodni. A fű ott is derékig ér. Középütt csokor virág. Ki tette oda, és mikor?

Sokszor voltam itt Miklóssal együtt. Közvetlenül a háború után Jánossal. Anyámmal. Legtöbbször egyedül. Olyan, mint egy bokrokkal körbezárt világvége… és mégis kuckó. Otthonos.

Aki virágot tett, a burjánt nem irtotta. Vagy olyan gyorsan nő?

Zoli csinál egy-két fotót. (Sohase láttam őket.)

Zuhog az eső, sietünk le, csúszkálunk lefelé a volt ösvényen. A vad orgonatenyészetek között kapaszkodunk az ágakba. Lent a sík területen könnyebben járunk.

Hol a Miklós bácsi sírja?

Bőrig áztunk, sietünk ki a temetőből. Vizesen beszállunk a kocsiba.

Gigi felé indulunk. Az első pillanatban, ahogy az utcába befordulunk, ráismerek a környezetre.

Zuhog az eső, vizesek vagyunk. Mariék a kocsiban maradnak, elindulok egyedül gyalog, hogy próbáljak bekopogni Gigihez.

A templomot várfal veszi körbe, egész közel van, csak az utca szélessége választja el Gigiéktől, keskeny az utca. Csurog a gömbölyű macskakövek között az eső, nedvesek a várfalak.

Nedves a Gigiék háza is, omlik a vakolat. A kapu nyitva. Belépek, de egy kutya kuporog a kutyaházban, közvetlen a kapu mellett. Ugat, de nem jön ki. Én félek tőle. Azért nem merek bemenni, mert a jófajta kutya beenged, és akkor támad, mikor az ember ki akar jönni. Világos, hogy eléri a lábamat. Kölcsönösen nézzük egymást. Biztatgatom, szelídítgetem – hívogatom.

Nem, ő marad a házában, ugat. Csattogtatja a fogait.

Fölmászok a kapura, bekiabálok. Az oldalkerítésen át is kiabálok: Gigi, Gigi!

Az udvar elhagyatott. Rossz lábos, hamukupac, törött talicska, egy biciklikerék a sárban.

Előre kerülök megint, dörömbölök az utcai ablakon. Hamis, szürke csipkefüggöny – sehol senki.

Bekopogok a szomszéd házba.

Román asszony, kedves, udvarias. Mikor mondom, hogy Gigit keresem, azt kérdi:

„Ada? Láttam hazajönni.”

„De nincs otthon!”

„Biztos otthon van! Csak verd az ajtót!”

„De félek a kutyától!”

„Ne félj tőle!”

Egy merítőkanalat tart a kezében, időnként lesimítja az ujjával, és megnyalja.

Visszamegyek a Gigiék házához, nem merek bemenni. Tiszta víz lettem, visszamegyek a kocsihoz. Hívom Zolit, esernyővel visszamegyünk, belépünk, ő nem fél a kutyától. De nincs senki, hiába kopogunk az udvari ablakokon. A kutya támad, amikor kijövünk – de csak engem.

Megegyezünk, hogy a kocsiban egy kicsit szunynak, addig én megkeresem a református papot.

Vajon beenged-e? Meri engedni, hogy fényképezzünk? Egyáltalán, hogyan fogad? Nem fél, hogy magyar kocsi áll kinn a templom előtt, nem messze a házától?

Hamar megtalálom a paplakot, frissen vakolva, festve, tisztaság van, rend. Egy kedves gyermek jön elém.

„Igen” – mondja, és hívja az apját.

A pap előjön, betessékel az irodájába. Az ablakon vasrácsok, vaspántos láda, vasalt szekrény.

„Mi ez? – kérdezem. – Miért ez a sok rács és pánt és zár?”

„Egy időben sok volt a betörés, nekünk is óvni kell ezeket a régi holmikat.” Régi úrvacsorakehely ezüstből. És egyebek.

Megismer, emlékszik a Miklós bácsi temetésére. Mondom nevetve, hogy azt hitte, én veszekszem, amikor éppen rendet akartam csinálni.

Kérdezi, hogy: meghalt a férjem?

„Nem, a bátyám halt meg, Egon. Előtte egy nappal meg az édesanyám.”

Megengedi, hogy fényképezzünk a templomban, úgy látszik, nem fél.

„Változott a helyzet?” – kérdezem.

Ég felé fordítja a tenyerét, és nevet.

Nézem. Ez a piros arcú, tiszta pillantású ember igaz ember, de földhözragadt. Hol a hite?

(Mikor később azt mondom Marinak, hogy ez a pap nem hisz igazában, Mari nevet. „Na és? Neki nem az elhivatottsága, hanem munkája a papság.”)

Mindjárt veszi is a kabátját, és kísér a templomba. A gyereknek odaadok egy kis kávét, teát, „add át édesanyádnak”.

Jön is egy csinos, jól öltözött nő, de már akkor éppen fordulunk el. Később megtudom, hogy ő a pap felesége. Meglep, pár évvel ezelőtt loncsosnak, elhanyagoltnak láttam.

A templom… Beígértem Marinak és Zolinak a középkori, gótikus vártemplomot. De fáradtak vagy süketek. És most bentről nem olyan érdekes. A torony volna szép és jó.

Megindulunk a döröckös, óriás darab terméskő lépcsőkön, vakolatlan terméskőből vannak a falak is, olyan, mintha a föld belsejében járnánk. De fáznak, sötét van, pedig most ég a villany. Akkor régen még elemlámpával meg hajdan gyertyával mentünk fel a toronyba.

Fölérünk az első szintre, éppen húzzák a harangot. Öreg néni kapaszkodik a kötélbe. Nem ismerem. Elfelejtettem a nevét?

„Még él az öreg Julis néni, menjen el hozzá, lelkem” – kiáltja, és rám nevet.

Majd megsüketülünk a harangszótól.

Zoli csinál egy-két képet. Én, mivel átáztam, reszketek, el is kérek valamit Maritól a vállamra, ők pedig indulnak a toronyóra felé, másznak tovább az ingatag falépcsőkön. Az óra nem jár. Aztán visszatérnek.

Istentiszteletre készül a pap, hamarosan búcsúzunk is. Még elkap az udvaron az egyházfi, ezen a szép udvaron, amit hányszor leírtam már. Lelkesen megmutatja az imaszobát. Ő már nem emlékszik a dolgokra, amik ott voltak, nem emlékszik a fényképekre, nem emlékszik a Petőfi-emléklapra, nem emlékszik a Petőfi-képre, amit egy vízaknai dilettáns festett – itt őrizték a forradalom relikviáit.

„Igen – mondja végül, amikor próbálom rávezetni –, igen, mondják. Volt itt sok minden. Aztán egyszer jött a milícia, és mindent elvitt, de az rég volt.”

Újabb dolgokat mutat, mostani följegyzéseket és egy régi térképet, ahol Vízakna házak szerint, utcák szerint van ábrázolva, mértani pontossággal. Föltüntetve, hogy hány református, katolikus, görögkeleti és görögkatolikus él. Akkor még többségben volt a magyarság. Nyolcszáz református volt, most kilencven van. Még sok mindent akar mutatni, de csöpög a hajamról a víz, noha kezd kisütni a nap és megnyugodni az idő. Nem száradtam meg, fázom.

Nagy nehezen elbúcsúzunk – csizmában jár, neki is piros az arca, félig paraszt-, félig városi ruhába van öltözve.

Kijutunk az utcára, Gigi már le-föl szaladgál, minket keres. Bevezet. A régi házba, abba a szobába visz, ahol a nagynénje volt felravatalozva. Azonnal cigarettával kínál, és pálinkával. Ki kell mennem, kivezet, a konyha sarkában van a budi. Az ablakon még ott van a kopott csipkefüggöny, rozsdás sparhelt, falvédő és naptár a falon, egy-két régi bútor, düledező konyhaberendezés. Meglepő a konyha sarkában a földbe ásott budi. Azt mondja, „az udvaron nem lehet, mert ideépítkeztek a szomszédok, nem tarthatom az orruk alatt a budit”. Háromemeletes betonépület van mellettük.

Láthatólag húsz éve semmit sem javítottak, minden csak romlott, a zárak nem zárnak, pokoli rendetlenség mindenütt. Valami fasírtszerű étel áll fedetlenül az asztalon. Most a belső konyhában főz. A verandaszerűségen három pár kopott, rongyos harisnya szárad. És egy elmondhatatlanul szomorú bugyi. Ezek Gigi személyes holmijai. De mégis, mennyivel jobban néz ki! Mikor megláttam, az első pillanatban azt hittem, hogy vagy tíz-húsz kilót hízott, mert nagyon sovány volt utoljára. És attól megfiatalodott? Alkonyodik már, félhomály van.

Azt mondja nekem, „tetszik parancsolni”, és visszamagáz. Nem tegez. Kérdezem: „Hogy beszélsz velem, Gigi? Miért nem tegezel?”

Maga elé néz, nem válaszol. Bent a szobában elkezdünk beszélgetni, hát ez az a szoba… Rekamié, hamis selyemperzsával letakarva, a falon is selyemperzsa, amit örökölt volt, erre emlékszem. Az asztalon díszterítő, láthatólag ez a tisztaszoba, de mindenütt a salétrom, a takarítatlanság, az ápolatlanság érzik.

Egy kislány van a szoba sarkában. Krisztinának hívják. Nem beszél magyarul.

„A második házasságodból van?” – kérdezem.

„Nem, az elsőből.”

„Mi lett a férjeddel, még mindig iszik?”

„Iszik.”

„Most is ver?”

„Néha, de én is visszaütök.”

Kicsit zavarban vagyok, egy piros kabátot hoztam neki, és egy táskát. Azt a táskát, amit Kolozsvárt sózott rám valaki ajándékként, aztán kifizettem az árát duplán, mert szegény volt. Elhoztam neki. A piros kabátot Évától kaptam, szép, mutatós darab, én is szívesen viselném, de gondoltam, idehozom, örvendeni fog neki. Kiveszem a többi ajándékot is, kávé, kakaó, tejpor, egy szál kolbász. Leteszi az asztalra, örül neki.

A kabátra azt mondja: „Ó, én már sose fogok piros kabátot viselni!”

„Miért?” – kérdezem.

„Mert meghalt a kicsi gyerekem most, három hónapos korában, nemrég temettük.”

Meglepődöm, hogy most szült.

„Igen, későn vállaltam. Nyolc év után, és most már örökre gyászolni fogom.”

„Ez így szokott lenni az elején, de fogsz még piros kabátot viselni.”

„Nem, nem, én már örökké gyászolni fogok” – néz maga elé.

A kislány fölnéz, és azt mondja: „şi eu”. Megértette, mit beszélünk magyarul. Kicsit öreges az arca, elhanyagolt, egy szál nyári ingecske van rajta, és valami szoknyaféleség. Harisnya nélkül, rongyos papucs a lábán.

Kucorog a szoba sarkában, és figyel.

Odamegyek hozzá. Magam felé fordítom, kérdezem a nevét, életkorát.

„Románul beszélj vele – mondja Gigi –, nem tud magyarul. Temesváron volt, a nagyanyjánál, a férjem anyjánál, tudod, a férjem román.

„Aha – mondom –, azért nem tud! És te hogy beszélsz vele?”

„Románul. Hiába beszéltem vele magyarul. Ha kimegy az utcára, csak román szót hall.”

Magam felé fordítom, megölelem, megcsókolom, és mondom, hogy én vagyok a nagynénje. Meglepetten néz rám, kicsit megsimítja az arcomat.

Azt hittem, Mari és Zoli unatkoznak. De nem, látom, erősen figyelnek.

Egyszer váratlanul azt mondja Gigi:

„Én nem Gigi vagyok, hanem Ada.”

Meglepődök.

„Gigi meghalt.”

„Meghalt? – csodálkozom. – Nem Ili halt meg?”

„Ili is meghalt.”

Most értem meg hirtelen, hogy ez Ada, Giginek a lánya. És pont olyan, amilyen a fiatal Gigi volt. Döbbenten nézek magam elé, látom, hogy Mari is meglepődött a tévedésemen.

Aztán hirtelen fölnevetünk. Ada elkomorodik, és azt mondja: „Tudod, hogy halt meg?” Aztán mindjárt javítja magát: „Tetszik tudni? Hát… para… paralizálva volt. Öt évig, minden alája ment. És ha kiment, eltévedt, és mindig csak sírt, nem evett. Ha kiment az utcára, nem talált vissza a házba. Ha fel akart öltözni, bocsánat, tetszik tudni, a bugyit próbálta felvenni blúznak. Nagyon nehéz volt. És aztán én a férjemmel…” Nem folytatja, néz maga elé.

Majd ismét: „Későn vállaltam a gyereket, nyolc év múlva, nyolc évvel Kriszti után. Azért büntetett meg az Isten. De most már visszamegyek Temesvárra. Ott könnyebb lesz, és jobb lesz.”

„Mennyit keresel itt?” – kérdezem.

„Tizenegyezer lejt.”

Ez valószínűleg magas összeg itt, nem is tudom, hogy igaz-e. És ha ilyen jól keres, miért nincs semmije? Nagyon rosszul öltözött, feketében van, szegényesen. Haja hátrafésülve, mint Giginek annak idején. Nem is tudom, hogy tudja-e, ki vagyok. Ő sem adja jelét, hogy ismer vagy nem ismer. Egyáltalán tudja-e, hogy ki vagyok?

„Itt alusztok mindnyájan – jelenti ki. – Ugye jó lesz?”

Visszafogom rémült pillantásomat, de tudom, hogy másutt sem lesz jobb hely, viszont bevallom férfiasan, amint később mondtam is Marinak és Zolinak, hogy ha már szegény helyre megyünk, az legyen teljes, aludjunk matracon vagy szalmazsákon a földön. De ez a selyemperzsa-szegénység zavar. Ilyenkor mindig az az érzésem, hogy el van rejtve valami, el van rejtve a piszok. Valószínűleg úgy is van. Míg a többi helyen világos, tudom, hogy hova lépek, és mit fogok meg.

Majd azt mondja, feldobva: „Tudod, mit fogok szerezni? Valami jó vacsorát szeretnék adni. Csucsuma gombát.”

„Csucsumát?”

„Emlékszel?”

Nem emlékszem, de azt mondom, hogy igen. Tűnődöm, hogy milyen gomba is lehet az.

„De most ne menj gombát szedni!”

„Nem – mondja nevetve –, tudok én valahol venni is.”

Mindnyájan tiltakozunk, van velünk ennivaló, ne fáradjon semmivel, de ő kitart mellette, járkál ide-oda, cigarettával kínál, magyar cigarettával, gyakorlottan tartja kezében a cigarettát. Látszik, hogy sokat dohányzik. Fogai sárgák, de mégis: Gigi áll előttem. Az a Gigi, aki meghalt, és aki, mielőtt megbénult és leépült, az édesanyját ápolta hosszasan. Évekig, tolószékben. Az meg fiatalon megsüketült, Ili, igen. Írták, hogy tolószékben van. És nem is tudom, mit akartak tőlem, hogy hozzam Magyarországra és operáltassam meg a fülét. Azt a fülét, amelyre már húsz év óta nem hallott.

Most már igyekeznünk kell, búcsúzunk, majd vissza fogunk térni. Megmondja Éva címét: Hosszú utca 14. „De – mondja – a régi lakás egészen más lett.” Ott a fia lakik.

„És ők a Hosszú utcában?”

„Majd meg fogod látni.”

Elindulunk, megtaláljuk a 14. számot, de kiderül, hogy az a Közép utca. Egy román férfi néz ki az ablakon, és magyarázza, a következő szakasz lesz a Hosszú utca. Aha, jut eszembe, Róza néni, Miklós bácsi az Alsó utcában laktak. „Strada din jos.” Aztán jön a Közép utca, és nyilván fent a Felső utca. Régebben egyszerűen Hosszú volt az egész. Elmegyünk a Szabó Böske háza előtt. Róla mondta volt Gigi – Ada –, hogy meghalt.

„Miben halt meg?”

„Hát tudod, hirtelen, csak egyik percről a másikra.”

„Pedig még milyen fiatal volt” – mondom én.

Kicsit tűnődik, „Igen, fiatal volt.”

Sajnálom, hogy Böske meghalt. Sokszor jut eszembe. Sokat gondolok rá. Meg vagyok lepve, valahogy élőnek éreztem. Az is megfordult a fejemben, hogy először Böskéhez megyünk, de akkor kiátkozott volna a rokonság többi része. Nem is lehetett volna továbbmenni. Böske háza előtt hajtunk el, a zsaluk be vannak csukva. A kapu is, a ház csöndes és zárkózott. Ez volt a Miklós bácsi utolsó kapcsolata, asszonnyal az utolsó. Róza néni utóda, szeretőben. De sokat szenvedett Böske. Róza néni is. Hogy szerettük Miklós bácsit…

Végre megtaláljuk Éváék házát. Olyan, mint amilyenben egyszer mi laktunk Vízaknán, hároméves koromban, Ácséknál.

Tipikus szász ház. Keskeny, kövekkel kirakott udvar, elöl magas kapu. Egyik oldalon a ház, másik oldalon egy hasonló ház tűzfala. Tökéletesen zárt, gömbölyű kövekkel lerakott, hosszú, keskeny udvar. Szembejön egy férfi. Idegenkedve néz rám, kíváncsi mosollyal figyel. Megmondom, ki vagyok, odalép, nagy örömmel, melegen átölel, jobbról-balról megcsókol. Ő az Éva férje.

Hívom Zolit, Marit. Bevezetnek egy óriási, régimódi konyhába. Régimódi, csempével burkolt tűzhely, vörösréz, süllyesztett vízmelegítő, két sütő. Most gáz ég benne.

Egy-két gyerek szaladgál a lábunk alatt, pillanatnyilag nem mutatják be őket. Másik szobába visznek, ahol nagy a rendetlenség. Itt ül Anti, ősz haja zilált, kék szeme homályos, valaha olyan volt, mint az élet királya. Most megtört. Ő is alkoholista.

„Paralizálva van” – mondja az Éva férje.

Anti ködös szemmel néz rám, jól emlékszem rá a temetésről, Miklós bácsi temetéséről.

„Megismersz?” – kérdezem.

Nem válaszol, csak mosolyog. Átölelem, melegen megölel, megcsókol, de látom a pillantásán, hogy nincs jelen.

Még egy férfi jön, valakinek az apósa, láthatólag nagyon örülnek nekünk, de zavarban is vannak. Azt kiáltja az Éva férje: „Hozzatok abroszt!” Óriási abrosz, régimódi. Szép bútorok. De kopottak, a padlón sárdarabok, a szőnyegek fölkunkorodva, érdekes képek a falon, por a rámákon, a rámák mellé művirágok dugdosva. A szoba nagy, lehet hétszer hét méter, magassága is nagy. A Hosszú utcában vannak ilyen házak. Igen, a szászoknak volt lakáskultúrájuk.

Később megtudom, hogy eltartási szerződést kötöttek a ház öreg gazdájával.

„Mi ápoltuk – meséli az Éva férje. – Néha az utcára is kiment meztelenül.” Fölnevet. „Úgy kellett visszahozni. Aztán lekötözni és mosdatni, etetni és kimosni a szarból.” Mindezeket derűs visszaemlékezéssel mondja.

„Éva is sokat segített, igen, fölváltva voltunk vele éjszaka. Sohase lehetett egyedül hagyni a házban. Pedig kellett menni dolgozni. Aztán Éva éjszakait vállalt. Most is elment a Késgyárba. Hogy fogja sajnálni! De jöjjetek reggel! Aludjatok itt” – mondja, és körbeint. Valóban óriási, dupla fekhelyek vannak a szobában. Piszkos, szétdobált ágyneművel. Majd összesúg a két férfi, és berohannak a belső szobába, magunkra hagynak, várakozunk. Anti csak ül, és nem szól hozzánk.

Aztán kijönnek, és betessékelnek. Úgy tűnik, hogy rendet raktak, leülünk egy nagy asztal mellé, óriási, kör alakú asztal – ez a tisztaszoba. Bort hoznak, oldalt méter hosszúságú tálcákon sütemények. Egész megdöbbentő mennyiségek. Szel belőle az Éva férje, és gyakorlott mozdulatokkal teszi elénk.

„Tegnap összejött a család – mondja –, együtt voltunk sokan. Egy részük hazament.”

Váratlanul belép egy fiatal férfi. Nézem-nézem, nem ismerem meg. Mosolyog, odajön, megölel, megcsókol. Húsz-huszonegy év körüli, kiderül, hogy huszonhat éves. Piros arca és rövid, vörösesbarna haja van. Hirtelen fölnevetek: „Neked volt vállig érő, aranyos vörös hajad?” Kicsit tűnődik, és azt mondja: „Igen, nekem volt egyedül hosszú hajam a faluban.”

„Mert akkor, azon a karácsony délutánon, mikor bezörgettél, havas hajjal, a vállig érő hajaddal, és benéztél ott a párás konyhaablakon, azt hittem, hogy egy angyal jött.” Őszintén mondom, visszaemlékezve.

Látszik, hogy hiszi, amit mondok. Próbálom elképzelni, hogyan hallgathat ő ennyire idegen szavakat – hogy ő úgy nézett ki, mint egy angyal. Még most is előttem van a gyönyörű piros arca, ragyogó kék szeme, a szikrázó hópelyhek dús rézszínű hajában, ahogy állt és benézett. Eldurvulva, megszürkülve – ő az. Haja rövid, színtelenebb, a szeme nem olyan ragyogó kék, és kisebb lett.

Tartalom

Vízakna

Kolozsvár

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License