Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

A MEDVÉK ORSZÁGÁBAN

A nevem: Galiba Péter.

I. A jegesmedvék

II. Az én éléskamarám

III. A királyt nem szabad megenni

IV. Egy börtönnel odább

V. A kövek fénybogarai

VI. A bazalt születése

VII. A kristály-barlang

VIII. A cet palotája

IX. Harc az óriások között

X. Utazás a cethalban

XI. A hegygyújtás

XII. Visszatérés, viszontlátás

XIII. A Tegethoff

XIV Az északi fény

Befejezés

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bródy Sándor

A MEDVÉK ORSZÁGÁBAN

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-645-4 EPUB
ISBN 978-963-559-646-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1913(?)

a borító Sir John Ross (1819) Egy jegesmedve tengerbe ugrása
című rajza részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A MEDVÉK ORSZÁGÁBAN

JÓKAI MÓR
Egész az északi pólusig című munkájából
a serdültebb ifjúság számára átalakította
BRÓDY SÁNDOR

A nevem: Galiba Péter.

Matróz voltam a Tegethoff nevű hajón, amelynek semmi egyéb dolga nem volt, mint hogy új földeket fedezzen föl a jeges északi vidékeken.

Mint maradtam én egyedül a nevezetes, de kissé nagyon is hideg vidéken, hogy éltem ott és egyebütt, mint egy jégbefagyott Robinson - azt beszéli el ez az önéletleírás, vagy ahogy manapság mondják: napló. De tartsunk rendet és beszéljük el a dolgot, amint következik.

I.
A jegesmedvék

No, engem szépen itt felejtettek az északi sarkon, egy jégbefagyott hajón. Elaludtam, fölébredtem: ezalatt a hajó egész népe elmenekült mellőlem. Elfelejtettek felkölteni.

Kiabáltam társaim után, a doktor után, a kapitány után: semmi válasz.

Összejártam a hajó egész üregét kétségbeesetten. Sehol egy harapás kétszersült sem maradt hátra.

Még azonfölül a puskákat is úgy elvitték magukkal, hogy nekem egyet se hagytak, amivel magamat a vadak ellen védelmezzem s amivel magamnak valami pecsenyét lőjek. Ágyúval csak nem lőhetek medvét.

Az ágyúról egy mentő gondolatom támadt. Az ágyúkat csak itt hagyták! Megyek s kisütögetem egyenkint. Talán nem mentek el még nagyon messze. Erről a helyről az ágyúlövés napi járó földre elhallik. Talán meghallják s visszatérnek értem.

Ezzel a szándékkal léptem át a tüzérkamarába.

Ott várt rám a legnagyobb ijedelem.

Amint kinyitottam az ajtót, egyszerre nekem rohan egy óriási medve.

És én ráismertem a jegesmedvére.

Anyamedve volt, tegnapelőtt lőttem le a kisfiát. Ugyanakkor, amikor a mackót elejtette a golyó, az égő fojtás az anyja hátára esett s kiperzselt egy foltot a bundájából. Erről a foltról ismertem rá.

És én megettem ennek a medvének a fiát. Most ez fog engem megenni.

Ijedtemben berohantam a hajó kis, házi patikájába, az ajtót pedig magamra zártam.

Csakhogy ez nagyon gyönge akadály volt egy medvének. A medve puszta tenyerével beüt a deszkából egy táblát s azon bejön.

Veszve vagyok. Nem tehetek semmit a védelmemre. Legalább megkönnyítem magamnak a rám váró halált. Hogyan? Hát azzal a szerrel, amivel a doktorok szokták a nagy beteget elaltatni. Altatószert szívok be. Az van egy nagy üveggel.

Már tele volt a szivacs kezemben a veszedelmes altatóval, mikor a jegesmedve betörte az ajtó felső tábláját, azon bedugta rettenetes fejét, a fogait felém vicsorgatta.

- Ej - gondoltam magamban, - miért szívjam én fel ezt a rettentő folyadékot? Szívd fel te, medve!

Ezzel oda csaptam a pofájához a szivacsot.

A jegesmedve abban a percben elbódult, s ott maradt az ajtónyílásban kétrét hajolva. Feje és első lábai benn voltak a szobában. Tökéletesen elaludt.

- Lásd, - mondtam neki, - én most neked levághatnám a nyakadat, lehúzhatnám a bőrödet s a húsoddal beérhetném két hónapig. De én azt nem teszem. Magyar vagyok: hozzászoktam a kibéküléshez. Itt rekedtem; már most honfitársak lettünk: együtt kell laknunk. Te ne bánts engem. Én nem bántalak téged. Aztán keressünk egy harmadikat, akivel jól lakjunk mind a ketten.

Egy híres lószelídítőnek volt egy titka, amely most már nem titok. A legvadabb lovat tíz perc alatt engedelmes, szelíd báránnyá változtatta át s az egész mestersége abból állt, hogy ilyen altatószert szívatott fel vele. Ettől az állat elbódult. Mire felocsúdott, egészen átváltozott s azontúl, amint megszelídítője ruháján vagy kezén megérezte annak a szernek a szagát, hagyott magával mindent tenni.

Most én ezt medvén kísértettem meg.

Hanem annyi elővigyázattal mégis voltam, hogy a kábultság ideje alatt a két első lábára két hatalmas téli kesztyűt húztam fel.

Mikor a jegesmedve kábultából felocsúdott, nem volt az a fenevad többé, aki az elébb. Elkezdett gyöngéden nyihogni, mint az ajtón bekérezkedő kutya, s mikor közel mentem hozzá, szépen megnyalta a kezemet, a tenyerével paccsot adott, mint a kis kutya, s az orrát odadörzsölte a térdemhez.

Én ezen még csak nem is csodálkoztam. Ha lehetett a rettenetes vad disznóból szelíd disznót idomítani, miért ne lehetne a vad medvéből szelíd medvét? Már látom előre, hogy fog ez a szelídítő mód elterjedni az egész világon? Hogy fognak nyájszámra legelni ezek a szép medvék az erdőben s ügetni hazafelé a faluba a medvepásztor dob- és tilinkó szava mellett. Nyáron gyapjút nyír róluk a gazda, télen kukoricára fogják, kihizlalják. Aztán kocsi elé is lehet őket majd fogni. Az lesz igazi földes úr, aki majd ilyen négyes fehér medvefogattal hajt be a karcagi vásárra! A gazdasszonyok pedig medvetejet fognak fejni.

Megfejni a medvét? És miért ne? Ha őseink ihattak lótejet! Hát aztán a szamár valami szép állat? Mégis megisszák a tejét. Genovévának a fiát egy szarvas dajkálta az erdőben. Hát engem, a jégsivatagban éhhalálra elhagyottat, miért ne táplálhatna egy medve?

Megpróbáltam és sikerült.

Ez azonban csak egy medve. De hát a többi? Künn a hajó körül már hangzik rettentő ordításuk. Perc múlva ellepik a hajót, fenn vannak a fedélzetén s dörömbölnek a csapóajtókon. Az én szelíd fehér medvém remeg. Reszket az én életemért.

- Ne félj, Bábi! (Ezt a nevet adtam neki.) Majd beszélek én a te hazád fiaival.

Bábi érzékeny szemmel tekintett rám, mintha szánakoznék rajtam.

Óh, tudom én annak a módját. Minden embert meg lehet szelídíteni, még a fehér medvét is.

A hajón levő természeti ritkaságokat beleraktam két háti kosárba s a két kosarat a Bábi hátára nyergeltem. Magam pedig felvettem egy fehér medvebundát, azt befecskendeztem körös-körül az altató folyadékkal. Amellett orromat, számat átkötöttem ecetbe mártott kendővel, hogy magam is meg ne szelídüljek. Bábit előre bocsátottam s felnyitottam a födélzetre vezető ajtót.

Úgy okoskodtam, hogy a medvék rögtön nekiesnek a háti kosaraknak s akkor megtudom, hogy melyik közülük a király? Az veszi el a legnagyobb csemegét: a spirituszba tett rózsaszínű fókát. Akkor aztán csak annak a barátságát kell megnyernem.

Ahogy számítottam, úgy lett. A lépcsőn felkapaszkodó Bábi kosarai egy perc alatt kiüresedtek. Egy hatalmas nyolcadfélláb magas medve-óriás volt az első, aki a küldött ajándékokból a medve-részt magához ragadta. A többiek is kikeresték a javát; a legapróbbak, holmi spirituszba tett egerek, már csak a velük jött kék rókáknak jutottak.

Mikor aztán elköltöttek minden spirituszt, akkor a medve-óriás elkezdett lassú mormogó hangon beszélgetni az én megszelídített medvémmel.

II.
Az én éléskamarám

A medvekirály előtt, úgy látszik, nagyon gyanúsok a téli kesztyűk, amelyek Bábi két első lábára voltak húzva. Ezekre morgott legjobban.

Kiléptem a födélzetre. Biztosan éreztem magamat az altatószerrel megitatott bundában.

Minden oldalról rohantak rám a fenevadak; de amint közel értek hozzám, egyszerre elbódultan dülöngéltek erre-arra s nem bántottak.

A medvekirály nekem rontott, hogy összetépjen, hanem aztán ő is eltántorodott. Egy tekercs hajókötél feküdt az árboc mellett: arra hanyatlott, mint egy trónra.

Én pedig hirtelen előrántottam a bundám zsebéből egy tilinkót. Tudtam, hogy ennek a hangját szokták a medvék megérteni, rákezdtem egy keserves nótára. A tilinkóhangra a megjámborodott medvék kezdtek ébredezni. A fejedelem, akinek én Marcipán nevet adtam, eleinte csak a lábát rángatta, majd a fülével billegett a nóta után. Végre felugrott a helyéből s maga kezdte el a táncot, két lábon állva, s a tenyereit lelógatva, míg utóbb a példán felbuzdulva, egész udvara belevegyült a táncba, s táncoltak addig, amíg csak én fújtam. Akkor oda jöttek hozzám mindannyian s csóválták volna a farkukat, ha lett volna. A medvekirály éppen oly kegyes volt, hogy megölelt; csak úgy ropogtak bele az oldalbordáim s odaültetett a kötéltrónra maga és Bábi közé.

Ekkor így okoskodtam. Ez az ezer meg ezer fehér medve itt a jégsark alatt csak nem élhet levegőből! Olyan állat pedig, amivel az éhséget elverje, ide csak ritkán vetődik. Az esztendőnek három hónapján át ugyan van szüretjük; akkor a cethalászok itt hagyják számukra a fogott cethalaknak minden húsát, ami csak medvének való. De mit esznek a többi kilenc hónap alatt?

Kell, hogy a mindenről gondoskodó természet állított fel légyen a számukra egy-egy kifogyhatatlan tárházat: egy-egy nagyszerű jégbarlangot, ahol özönvíz előtt való napon állatok vannak eltéve jég közé bőröstől, húsostól, mind a mai napig épen. Tehát én azt gondoltam, hogy ha én ezeket a fehér medvéket úgy megszelídíthetnem, hogy ezek elvezetnének engem ahhoz a jégbarlanghoz, ahonnan ők és őseik éldegéltek eddig, akkor nekem is lenne ennivalóm.

Elvezetnek engem oda az én medvéim. Sőt talán el is visznek!

Hátha be hagyják magukat fogatni egy szánkóba, mint a kutyák.