© Jamagucsi Szango, 2024

Borítóterv

Oláh Gábor

© Hitel Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó Kárpáti Gábor Csaba

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

A szöveget gondozta Rusznák György

Műszaki szerkesztés Evolor Bt.

www.hitelkonyvkiado.hu

ISBN 978 615 6702 40 1

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Szereplők

Főszereplők

Tamura Hitosi: rendőrszázados

Fucsida Kaito: rendőrhadnagy

Simozuma Maszako: Daiki apát unokahúga, Fucsida kedvese

Az Öt Sárkány Rendje napjainkban

Simozuma Daiki: a Sin Hongandzsi apátja

Erizava Eita: szerzetes, Daiki fő embere

Harada Rinszei: cégvezető

Okimasza Haruto: szerzetes

Motojosi Aoto: szerzetes

Az Öt Sárkány Rendje régen

Simozuma Nakajaki: vezető harcos szerzetes, túlélte az Isijama Hongandzsi templomegyüttes felégetését

Arato Inei: harcos szerzetes, Simozumával ő is túlélő

Erizava Tacuku: harcos szerzetes

Harada Rikuto: harcos szerzetes

Okimasza Haruma: harcos szerzetes

Az Öt Sárkány üldözői

Sibata Takumi: a Mubu Kensi-rjú kardvívóiskola nagymestere

Arakida Rjóta: Sibata tanítványa

Csiba Tomori: Sibata tanítványa

Enoki Toma: Sibata tanítványa

Hideki Rikuto: Sibata tanítványa

Macumura Szota: Sibata tanítványa

Tagaki Szószuke : Sibata tanítványa, a belső kör új tagja

A múlt alakjai

Oda Nobunaga hadúr, Japán egyesítésének elindítója

Tojotomi Hidejosi: Oda alvezére, halála után a Taikó

Kuroda Kanbei: Tojotomi stratégája

Sibata Kacuie: Oda egyik tábornoka

Sibata Kacumasza: Kacuie fia, hadvezér

Kennjo: a dzsódo sinsú szekta alapítója, később az ikkó ikki szellemi vezetője

További szereplők

Genda Ibuki: ikkó ikki szerzetes

Kobajasi Hiszako: Maszako barátnője, Daiki alkalmazottja

Simizu Dzsóei: a Cukidzsi Hongandzsi apátja

Tanaka Sitosi: jakuza

1

Harada Rinszei csütörtök este nyolc óra után elégedetten hagyta el az irodaházat, amelyben cége, a Szantaku vállalat is helyet kapott. Udvariasan köszönt a portásnak, mielőtt kilépett volna az elegáns üvegportálon az utcára. Kifogástalan, drága öltönyt viselt, jobbjában aktatáskáját vitte. Egyenesen az Ueno park felé tartott.

Szeretett átvágni a cseresznyefákkal gazdagon teleültetett kerten. A terület ilyenkor már néptelen volt, még összebújt szerelmespárok sem bukkantak elő a sötétben. Egyenesen Szaigo Takamori szobra felé tartott, ott szokott a lépcsőn lesétálni az állomáshoz, ahonnan vonattal hazautazott.

Agglegényként hétköznapi, egyszerű életet élt, cégvezetőként pontos időbeosztással kellett rendelkeznie. Hét órakor kelt, fél kilenckor már az irodában volt, ahol késő estig dolgozott, gyakran akár tízig is. Az állomás mellett volt egy kifőzde, ahová gyakran betért még legurítani egy korsó sört vagy egy pohár szakét. Vasárnaponként meglátogatta a Sin Hongandzsi-szentélyt, ahonnan csak késő délután érkezett haza. Általában hazautazás közben állította össze a másnapi teendőit. Jókedvűen állapította meg, hogy vállalatának befektetései jól alakulnak, újabb extraprofitot sikerül év végére realizálniuk.

Épp elhagyta a Godzsoten-szentélyt, amikor egy fekete ruhás alak lépett ki a fák közül. Harada megtorpant, és csodálkozva felkiáltott: a másik férfi kezében egy csupasz pengéjű szamurájkard volt!

– Ikki! – mondta tompán a kardos ember. – Mindent tudunk rólad és a többiekről is. Lassan ötszáz éve újra és újra megakadályozunk benneteket tervetek végrehajtásában. Most rajtam a sor, hogy őseim útját kövessem – azzal közelebb lépett Haradához.

Feje fölé emelte a kardot, és lesújtott a cégvezetőre. Harada a vágást táskájával hárította. Elhajította a szinte kettészelt irathordozót, és zakója belső zsebéből egy tantót1 vett elő, miközben a kés tokját is eldobta.

– Sosem állítotok meg minket – sziszegte.

A támadó újra lecsapott, ám ezúttal penge találkozott pengével. Renszei villámgyorsan megragadta ellenfele jobb csuklóját, és halálos döfésre készült. Az idegen azonban jobbjával elengedte a kardot, és bal kezével végzetes vágást mért áldozata fejére. Az éles fegyver továbbszaladt Harada mellkasán, átvágta a drága öltönyt, a lassan vörössé váló fehér inget, a bőrt és egy-két bordát. A penge a nadrágszíjnál állt meg.

A cégvezető szeme elkerekedett, s hangos sóhaj hagyta el a száját, amellyel az élet is távozott a testéből. Rongydarabként esett össze a kihalt sétányon.

A támadó visszarohant a fák közé, a véres pengét nagyjából letisztogatta, tokjába visszarakta, majd a gyilkos szerszámot egy kendós kardzsákba dugta. Felkapta az egyik fa tövében nyugvó páncélhordó táskát is, és Szaigo Takamori szobra mellett lesietett az állomásra. Senki sem vette észre az apró vérfoltot fekete pulóverén.

2

Tamura százados töprengve szemlélte a kék és vörös villogó fények közepette az áldozat tetemét. Hagyta, hogy a nyomrögzítők végezzék a dolgukat, bajuszkáját húzogatva ráncolta össze a homlokát.

– Ki a fene gyilkolászik manapság karddal? – kérdezte mintegy önmagától. – Nem lehet kizárni az elmebetegeket és az animerajongókat sem, de a jakuzánál is érdemes lehet körülnézni. Találtatok valamit? – érdeklődött a kollégáitól, miután látta, hogy szedelőzködni kezdenek.

– Semmit. Annyit azért megállapítottunk, hogy a kardforgatás mestere lehetett az elkövető. A vágást valószínűleg egy kézzel hajtotta végre, egy ilyen seb ejtéséhez pedig nemcsak erő, hanem gyakorlat is szükséges. Nézd meg, szinte végig felnyitotta a felsőtestét!

A nyomozó alaposan megvizsgálta a vágást, és elismerően bólintott.

– Azt már tudjuk, hogy kicsoda a szerencsétlen?

– Igen, az okmányai a zakója belső zsebében voltak. Bizonyos Harada Rinszei az illető, a közeli Szantaku vállalat alapítója és vezetője. Munkából mehetett az állomás felé, amikor lecsapott rá a gyilkosa.

– Hm. Valami meglepő?

– Nos, igen. Jómódú ember volt, a tárcája is tele volt készpénzzel, az órája is vagyont ér. A támadó nem akarta kirabolni.

Tamura a fejét vakargatta, ez a koncentráció erősebb jele volt nála, mint a bajuszrángatás.

– És az a kés mellette? – mutatott a holttest közelében heverő tárgyra.

– Az nem kés, hanem egy tantó. A tokjának itt kell lennie valahol.

– Ha nincs tok, már tönkretette volna a szép öltönyét.

A nyomrögzítő helyeslően bólogatott.

– De ki a fene hord magánál egy ilyen drága tantót?

– Hát ez az – mosolyodott el a helyszínlelő. – Nem irigylem magát, nem lesz könnyű kideríteni.

Közben a holttestet fekete zsákba tették, és berakták a hullaszállítóba.

– Hová viszik?

– Csak ide, az Egyetemi Kórházba.

– Rendben, köszönöm. Őket jól ismerem… Fucsida! – kiáltotta el magát.

A sok nézelődő közül kivált egy alacsony rendőr, és Tamurához szaladt.

– Parancs, százados úr!

– Fucsida hadnagy – tette beosztottja vállára a kezét –, holnap délelőtt hívja fel telefonon Kavagucsi professzort az Egyetemi Kórházból, és érdeklődje meg, hogy találtak-e valami érdekeset a boncolás során.

– Parancs, százados úr! – húzta ki magát, és tisztelgett a fiatal rendőr.

– És még valami, Fucsida – fogta suttogóra a hangját a százados –, hagyjuk ezt a százados urazást. Hívjon nyugodtan főnöknek vagy Tamura szannak.2

– Parancs, százados úr! – szalutált újra az alárendeltje.

Fucsida Kaito hadnagy most került ki az iskolapadból, méltán lehetett zöldfülűnek hívni. Rajongott az egyenruháért, nem volt hajlandó civilben járni, Tamura szerint még az ágyban is azt hordta. Fucsida meglepően jó képességekkel rendelkezett, és egyáltalán nem volt buta. Kiváló eredményekkel végezte el a főiskolát, ezért is kapott rögtön hadnagyi kinevezést. Egyedül lakott Tokió Kita városrészében, így könnyedén eljutott a munkahelyére, nem úgy, mint a felettese, akinek többször is át kellett szállnia.

Tamura Hitosi szinte mindenben az ellentéte volt Fucsidának. Felesége volt és két óvodás korú gyereke, ki nem állhatta az uniformist, és nem követte mindenben a szabályzatot. Viszont elismerte beosztottja tehetségét, és igyekezett mindenben segíteni neki. Úgy vélte, hogy ketten, egymást kiegészítve, jó kis csapatot alkotnak.

– Holnap nem kell nyolcra megjelennie a kapitányságon – biztatta a hadnagyot, bár tudta, hogy minden hiába, legalább tíz perccel a munkakezdés előtt Fucsida már ott fog ülni az íróasztala mögött.

Másnap a százados fél tízre esett be a rendőrségre. Nem sokat aludt, azon járt az esze, hogy hord valaki manapság magával olyan fegyvert, amilyen régen a szamurájokra volt jellemző. A középkori harcosok gyakran egy katanát,3 egy vakizasit4 és egy tantót viseltek az övükbe tűzve. A gazdagabbak mindhárom fegyverének egyforma tokja és markolata volt.

– Jó reggelt. Jutott valamire Kavagucsi professzorral?

– Igen, uram – harsogta Fucsida. – A professzor tizenegy órára vár minket az egyetemen.

– Tizenegy óra, az jó – mormogta elégedetten a százados. – Akkor marad időm meginni egy erős kávét, és bekapni valami reggelit.

Még be sem fejezte a mondatot, alárendeltje máris elviharzott. Kisvártatva egy papírpohár feketével és két süteménnyel tért vissza.

– Összesen 450 jenbe került – jelentette főnökének vigyázzállásban.

– Köszönöm, Fucsida, megmentette az életemet. De honnan tudta, hogy édességet szeretnék a kávém mellé?

– Megfigyeltem, uram. Általában édeset szokott reggelizni. Ebédre fogyaszt sósat. A vacsorájáról nincsenek információim.

– Hála az égnek – zárta le a beszélgetést Tamura.

Pontosan tizenegy órakor a két rendőr megjelent Kavagucsi professzor szobájában. Bár a százados lazán bánt az idővel, de egyrészt nem akart tiszteletlen lenni a nagy tudású boncmesterrel szemben, aki gyakran segített neki egy-egy ügy megoldásában, másrészt Fucsida sem engedte, hogy elkéssenek.

A professzor jókedvűen fogadta őket, nem látszott meg rajta, hogy éjjel egykor fejezte be a holttest átvizsgálását. Volt az épületben egy apró szobája, ahol tudott pihenni, fürdeni és ruhát váltani, így megspórolta az utazásra elfecsérelt időt. Felállt az íróasztala mögött, és enyhe meghajlással üdvözölte a vendégeit, akik szintén meghajoltak.

– Köszönöm a pontosságát, Tamura százados. Nincs sok időm, ezért gyors leszek, a jegyzőkönyvet holnap postázza a titkárnőm. Nos, az áldozatról túl sok érdekesség nem mondható el, hacsak az nem, hogy emberünk elmúlt már hetvenöt éves, és mégis olyan fizikai állapotban volt, mint egy ötvenöt. Rejtett betegsége nem volt, izmai remek kondícióban voltak – sorolta papírból a tényeket. – Azonban egy érdekesség akadt, amiért már érdemes volt idefáradniuk. A férfi hátán, a két lapockája között, a nyakszirt alján egy tetoválást találtunk. Tessék, itt a róla készült fotó – nyújtott át a dokumentumot. – Mint látható, ez a Móri klán5 címerére hajaz, ám itt nem egy darumadár látható, hanem egymással szemben kettő.

– Valóban furcsa – bökte ki a képet nézegetve Tamura. – Ön szerint mit jelent ez? Köze lehet a jakuzához?6

– Biztos, hogy nem – rázta a fejét a doktor. – Akkor jóval több tetoválást találtam volna. Szerintem ez valamilyen családi címer, de a híres szamurájklánok között nem bukkan fel.

– Hm… – kezdte el rángatni bajuszkáját Tamura –, alaposabban utánanézünk ennek – s azzal át is adta a hadnagynak a fényképet. – Ha megtaláljuk, hogy kié ez a címer, biztosan közelebb jutunk a gyilkoshoz is.

A százados ritkán szokott ekkorát tévedni.

*

A négy férfi a hagyományos térdeplő ülésben, szeizában foglalt helyet a tatamival7 borított aprócska szobában – egymást fürkészték. Mivel a vasárnapi kora délután melegnek bizonyult, néhány sódzsit8 elhúztak, így kellemes szellő járta át a helyiséget. Mindegyik előtt egy-egy csésze tea illatozott, hárman hétköznapi ruhát viseltek, azonban a legidősebb a papokra jellemző köntöst hordta.

– Nos, úgy tűnik, ránk bukkantak – szólalt meg a pap.

– Kezdjünk el félni? – kérdezte a tőle jobbra ülő férfi.

– Nem, félelemre semmi szükség. A félelem rossz tanácsadó. Aki fél, nem képes tisztán gondolkodni. Márpedig jelen esetben gondolataink tisztasága kulcsfontosságú. A lényeg, hogy a titkot még mindig mi őrizzük.

A vele szemben térdeplő ember ivott egy kortyot, majd így szólt:

– Igazad van. Félelem helyett óvatosságra van szükségünk. Változtatnunk kell az életvitelünkön. Valószínűleg minket is szemmel tartanak, úgy, mint szegény Haradát. Körültekintően kell mozognunk, figyelni, hátha felismerjük a minket követőket.

– Valóban – helyeselt a legidősebb. – Ne feledjétek, évszázadok óta járjuk a Kakira nenbucu9 útját. Őseink közül sokan az életüket adták azért, hogy ma itt beszélgethessünk! Háromszáz évvel ezelőtt hétszáz társunkat tartóztatta le a sógunátus, mégis itt vagyunk!

– Jó, de most az egyik vezetőnket gyilkolták meg – mondott ellent a jobbján ülő.

– Mit számít az! Vagyunk még elegen! Arról nem is beszélve, hogy hány tanítványunk tudja tovább vinni az eszméinket! Amíg a Nagy Pecsét nálunk van, számtalan embert vagyunk képesek hadrendbe állítani.

A szerzetes balján ülő engedélyt kért a szólásra.

– Már ismerjük a gyilkosság elkövetőjét vagy elkövetőit?

– Még nem – válaszolta a korelnök. – De a rendőrség is nyomoz az ügyben. Szerencsére az uenói kapitányságon is van emberünk. Minden információt időben meg fogunk kapni.

– Rendben. De azért tartsunk testőrt is. Harada gyilkosa határozott kezű férfi lehetett. Talán nekünk is el kéne kezdeni keresgélni itt, Tokióban, hogy kiknek lehet érdeke ellenünk mozgolódni. – Utolsó gondolatával bolhát ültetett a fülükbe. A többiek csendben emésztették a hallottakat.

– Nos – kezdte a pap –, felejtsük el a szokásos kommunikációs csatornákat, újakat kell létrehozni. Két hónap teljes hallgatást rendelek el! Ide sem jöhet senki! Én foglak keresni benneteket.

– Hordjunk fegyvert?

– Csak ha legális. Nem muszáj felhívni magunkra a rendőrség figyelmét. És, ha lehet, ne tantó legyen nálatok, ahogy annál a szegény, szentimentális Haradánál volt. Ne feledjétek: itt mindig biztonságban vagytok. Csaljátok ide a rátok tapadt kullancsot, és az embereim majd elintézik.

Ezen mindannyian jót derültek, majd egymás után felhörpintették az italokat.

– Egyenként távozzatok – utasította őket a szerzetes. – Csak nyugodtan, feltűnés nélkül. A lényeg, hogy most már mi is tudunk róluk.

*

Fucsida egész délután a számítógép képernyője előtt görnyedt. Átnézte a Szengoku-dzsidai10 családjainak és vazallusainak listáját, kereste azt az átkozott címert a két daruval, de nem találta sehol sem. Végül visszakanyarodott a Móri családhoz, hátha annak valamelyik leágazása használta, de ismét eredménytelenül végezte. Fejét megtámasztotta a bal tenyerével, és lefelé görgette az írást, hátha az alján talál valamilyen útmutatót. Semmi. Aztán az utolsó előtti bekezdésben azt olvasta, hogy az Ószaka helyén lévő várat a lázadó buddhista szekta, az ikkó ikki védte, de Oda Nobunaga, 11 a kegyetlen hadúr végül elfoglalta. Nem tűrhette, hogy egy tekintélyes hadsereg – még ha papok is alkotják – a háta mögött annak az ellenfelének a szolgálatába szegődjön, amelyik többet ígér. Néhány védőt életben hagyott, de az erődöt felégette. Úgy tűnt akkoriban, hogy ez jelentette az ikkó ikki végét is. Később ezen a helyen kezdett Tojotomi Hidejosi12 az ószakai várkastély építésébe. Majd címszavak következtek: ikkó ikki, Simozuma Nakajaki parancsnok és a zászlajuk. Rajta a két, egymással szembenéző daru!

Nagy igyekezetében a hadnagy a székét is felborította, úgy rohant főnökéhez.

– Százados úr! Százados úr! Megvan! Megvan a jelvény!

Tamura érdeklődve emelte fel a fejét a Harada irattáskájában talált dokumentumokból.

– Na, mire bukkant, Fucsida?

– Százados úr, a Haradára tetovált címer az ikkó ikkié volt!

– Ikkó ikki? – kezdte el rángatni bajuszkáját Tamura. – Hogy kerülnek ezek ide? Hiszen már régen kihaltak. Ha jól emlékszem a középkorban irtották ki őket.

Fucsida úgy érezte, eljött az ő pillanata.

– Nem egészen, százados úr. Bár a Hiei-hegyen és az Isijama Hongandzsi13 felégetése után jelentősen megfogyatkoztak, még maradt belőlük elég. 1580-ban a Móri család egyik erődjét védték, később Tojotomi Hidejosi szolgálatába álltak. Csak az 1600-as években tűntek el, de 1700-ban már eljárást indít ellenük a sógunátus, mert titkos társaságként szervezkedtek a rend megdöntésére.

– Elég, elég, elég! – emelte fel a kezét a nyomozó. – Ma este utánanézek ennek az ikkó ikkinek, holnap reggel pedig megbeszéljük, hogy ki mire jutott. Rendben?

– Értettem, százados úr! – vágta magát haptákba Fucsida.

*

A férfi lassan kisétált a kertbe, nézte Tokió esti fényeit, és hallgatta a tompán felszűrődő zajt, amelyet nagyrészt az autók és a vonatok bocsájtottak ki. Kicsit lejjebb a kikötő látszott, éppen egy hatalmas konténerszállító teherhajó hagyta el a dokkot, hangos kürtszóval búcsúzott.

„21. századi nagyváros, a világ legnagyobb metropolisza, csaknem 38 millió ember él, dolgozik és jön-megy itt – tűnődött magában. – Mi pedig, hozzájuk képest elenyészően kevesen, a középkorból itt maradt lelkek között lakunk észrevétlenül.”

Ellenőrizte, hogy rendesen bezárták-e a kaput, majd elégedetten sétált vissza.

„Mégis mi fogjuk meghatározni a sorsukat, akár tetszik nekik, akár nem. Szegény Harada, ő is értük tevékenykedett. És erről senki sem tud. De jól van ez így. Miénk a névtelenség, ám valójában miénk a hatalom is. Rejtőzködve, mindent és mindenkit túlélve.”

*

A százados otthon sokáig bámulta a monitort. Egymás után olvasta el az ikkó ikkiről szóló feljegyzéseket, de nem értette, hogy miért nincs róluk egy szó sem 1590-től, aztán hirtelen ismét felbukkannak a 18. században. Több száz tagjukat tartóztatják le államellenes szervezkedés miatt, sokat ki is végeznek közülük. Aztán újra csend, egészen tegnapig.

„Kik ezek, és hogy csinálják?” – morfondírozott magában.

Lányai már javában aludtak a gyerekszobában, felesége halkan nyitott be egy csésze teával.

– Anata,14 bizonyára nagyon kimerültél – suttogta. – Egy csésze tea segít a koncentrálásban.

– Köszönöm, de most nem kérek. Körbe-körbe járkálok csupán, mint egy ketrecbe zárt fenevad. Valami biztosan elkerüli a figyelmemet… Inkább egy kiadós alvásra lenne szükségem.

– Rendben, százados úr, értettem – felelte mosolyogva az asszony.

Kijoko is az a fajta japán nő volt, akiről nem lehetett megmondani, hogy hány éves. Lehetett huszonöt, de akár ötven is. Helyes arcú, átlagos testalkatú volt, Tamurával jól illettek egymáshoz.

– Jaj, ne gyere már nekem ezzel a „parancs, százados úrral” – nyögte a férfi. – A beosztottam, Fucsida, a sírba akar vinni, állandóan ezt hajtogatja. Hiába kérem tőle a sokkal kellemesebb és barátibb Tamura szan vagy főnök megszólítást.

– Arra nem gondoltál, hogy nem szeretne a barátod lenni, mert annál jobban tisztel?

– Igen, valószínűleg ez lehet az oka – ismerte be a nyomozó. – Viszont ez így nekem kényelmetlen. Amikor udvariaskodnom kell, a figyelmem egy részét az köti le, nem tudok százszázalékosan a dolgokra koncentrálni.

Az asszony a férje ölébe ült, és ujjaival megfésülte Tamura haját.

– A megoldás sokkal egyszerűbb, mint gondolnád. Ti, férfiak, olyan merevek vagytok, néha tanulhatnátok egy kis hajlékonyságot a nőktől. Hívd meg egyszer vacsorára – bökte ki végül férje kérdő tekintetét látva, és el is nevette magát.

– Csendesebben! – suttogta a százados. – Még felébreszted a gyerekeket. Hogyan hívhatnám meg a beosztottamat vacsorára? – értetlenkedett.

– Nos, akkor döntsd el, mire van szükséged: egy robotszerű beosztottra vagy egy olyan társra, aki a kezed alá dolgozik. de azért maximálisan tisztel.

Kijoko gondolatai szöget ütöttek a férfi fejében.

– Jó, megvárom a kellő alkalmat, és meghívom. Úgy érzem, hogy ez az ügy amúgy is közelebb hoz minket egymáshoz. Egy biztos – tette hozzá a férfi, és kezével szorosan magához ölelte a kedvesét –, minket máris közelebb hozott.

*

Mindeközben Tokió másik felében hasonló teóriák kavarogtak Fucsida kobakjában is. Hogyan lehetne jobb a viszonya bálványozott főnökével? Tamura nem volt tisztában vele, de a rendőriskolában valóságos legendának számított. Mindenki ismerte a Tanaka jakuza ellen vívott harcát. Ahogy összeillesztette az apró nyomokat, amelyek végül elvezették Sibujába,15 ahol jó néhány emberével rátörte az ajtót a vezetőségre.

Igen, néhányan meghaltak, az akkor még főhadnagy Tamura a vállába kapott lövést. Ám így sikerült lefejezniük a kígyót, akik visszatértek Ószakába, feladták tokiói érdekeltségeiket. Helyüket szinte azonnal átvette az Omu klán; kezdődhetett elölről a harc.

A kórházban lábadozó, frissen kinevezett századost egy napon illusztris delegáció látogatta meg, maga a belügyminiszter, aki kitüntetést adományozott a közbiztonság hősének. Másnap még érdekesebb vizitáló kereste fel: Tanaka Sitosi jakuzavezér.

– Kérem, semmi ok az ijedségre, csupán gratulálni jöttem – emelte fel mind a két kezét a bűnöző. – Szép csata volt, megtisztelő volt ön ellen harcolni. Ebben az ütközetben jobbnak bizonyult nálam.

– Köszönöm az elismerését – biccentett a nyomozó –, de ugye nem azt akarja elérni, hogy innentől kezdve békén hagyjam?

– Miért? Megtenné? – nevette el magát a jakuza.

Tamura nemet intett a fejével.

– Nem is vártam el, higgyen nekem. Kerülni fogom önt, de ön is kerüljön engem. Visszamentünk Ószakába, ne jöjjön utánam!

– Ez fenyegetés?

– Ugyan, hová gondol? Miért fenyegetnék egy rendőr nyomozót, egy kétgyermekes apát? A kislányai igazán bájosak – tette hozzá Tanaka. – Hogyan tudja megkülönböztetni őket?

Tamura értette a célzást: szerettei érdekében jobb, ha megül a fenekén.

– Engedje meg, hogy önt és kedves családját meghívjam Zamamiba, Okinavára. Van ott egy szállodám, és némi érdekeltségem.

– Nem kötelezhetem el magam – felelte a százados.

– Ez nem elkötelezettség. Pusztán egy tisztelgő ajándék. Nekem nem kerül sokba, ön nem tudná megfizetni… mindketten jól járunk. Ez egy pecsét a megállapodásunkra.

Tamura összeszedte a kapott információkat, elraktározta valamennyit a fejében. Latolgatta az esélyeket, áttekintette az elképzelhető fejleményeket.

– Köszönöm, de nemet kell mondanom – válaszolta végül. – Azonban a kimondott szó mindennél erősebb. Nem fogom üldözni magát.

– Én köszönöm. Ezt vártam öntől – hajolt meg cseppet a jakuza.

– Viszont, ha feletteseimtől parancsot kapok, mert útjaink valahol keresztezték egymást, természetesen a legjobb tudásom szerint fogok ismét ön ellen küzdeni.

– Természetesen – visszhangozta Tanaka. – Az teljesen más, megértem. A giri16 mindenekelőtt. Mielőbbi gyógyulást kívánok, és ha esetleg meggondolná magát egy kellemes családi nyaralással kapcsolatban, itt a telefonszámom – adta át a névjegykártyáját a nyomozónak. – Remélem, hogy sokkal normálisabb körülmények között még találkozunk. Nem is gondolja, hogy mi milyen egyformák vagyunk – fejezte be mondandóját, majd hátat fordított, és elhagyta a szobát.

– Nem is gondolod, hogy mennyire különbözőek vagyunk – jelentette ki félhangon a százados, és visszahanyatlott a párnára.

Amikor újra munkába állt, valóságos hősként ünnepelték, mindenki a kegyét kereste. Szép, világos irodát kapott, az üvegajtón a neve és az új rangja állt, elnézték lazaságát, független munkabeosztását, mivel ismerték: lehet, hogy fél órával később jelenik meg, de előző nap bizonyosan órákkal többet dolgozott.

Fucsida így ismerte meg, és legnagyobb megdöbbenésére a legenda mellé osztották be. Honnan is tudhatta volna Tamura, hogy szegény Fucsidának a gyomra összeszorul, ha csak a közelébe ér. Fucsida úgy képzelte, hogy csakis a maximális rend és fegyelem felelhet meg kettejük viszonyának. Pedig nagyon szeretett volna jobb kapcsolatot kiépíteni a századossal!

Aztán leoltotta a lámpát, az oldalára feküdt, és már aludt is.

3 Az első csapás

1571-ben félve suttogták Kiotó lakói az utcasarkokon: Oda Nobunaga hatalmas sereggel közeledik, hogy elpusztítsa a fővárost! Még Asikaga Josiaki sógun is fázósan húzta össze magát, a hideg kirázta a félelmetes hadúr nevének említésétől. Ógimacsi császár viszont érdeklődve várta az eseményeket, hátha Oda elzavarja a sógunt, és visszaállítja a császárság régi fényét.

Ám egyikük sem érzett rá a lényegre. A katonák elmasíroztak a főváros mellett, és körbevették a Hiei-hegyet, ahol számos kolostor állt. Újabban ezek a szent helyek jelentették az ikkó ikki központját, akik a megerősített épületek védelmében még magát Kiotót is fenyegették. A harcosok hatalmas kört alkotva zárták le az egész hegyet, és lassan, lépésről-lépésre indultak meg felfelé. Muskétások, lándzsások, nehéz vértezetbe öltözött szamurájok haladtak a fák között, mögöttük könnyűlovasok jöttek.

A parancs egyszerű volt: senki sem jöhet le a hegyről élve. Sem nő, sem gyerek, sem aggastyán, mindenkinek halnia kell. Ha valaki mégis átvágja magát a busik17 során, azt a lovasok veszik üldözőbe, és ontják vérét. Némán menetelt mindenki, féltek az istenek haragjától, hiszen szörnyű mészárlásra készültek. De talán tábornokuktól még jobban tartottak, aki megígérte nekik, hogy magára vállalja az öldöklést, egyedül ő fog számot adni a buddháknak a vérengzésről.

Nem volt hadüzenet, sem figyelmeztetés, a roppant hadsereg váratlanul lepte el a környéket. Mire az ott lakók feleszméltek, már nem volt lehetőségük, hogy családtagjaikat menekítsék, vagy saját életüket mentsék.

Egyik szentélyt a másik után vették be, ezt felgyújtották, azt gyors rohammal lepték meg. És nem volt kegyelem…

A szerzetesek jól képzett katonák voltak, hiszen ezért is kellett pusztulniuk: Oda nem engedhette meg, hogy az ország egyesítése közben egy bizonytalan hovatartozású erő maradjon a hátában. Az ikkó ikki fennhangon hirdette függetlenségét, ám jó pénzért bárkinek a zsoldjába beálltak. Fanatikus harcosok hírében álltak, akik nem hátráltak, tartott is tőlük minden nagybirtokos. Szedett-vedett fegyverzetüket kiegészítette híres jelmondatuk: „Aki előre halad, az biztos az üdvösségben, de aki visszavonul, az pokolra kerül”.

Gyakran előfordult, hogy a második hullámban felfelé kapaszkodó szamurájok elcsúsztak a vértől csúszós talajon, folyamatosan lehetett hallani a segélykérő női sikolyokat, halálhörgést, gyereksírást – nem tudta egyiket sem elnyomni a busik csatakiáltása. A füst megült a fák között, égett hús szagát hozta a szél. Minél feljebb jutottak, annál sűrűbb lett az ostromgyűrű. Végül felértek a csúcsra, lábuk előtt ott hevert a császárváros látképe – győztek. De nem volt boldog senki sem. Mintha valamilyen sűrű szövésű, nyálkás átok ereszkedett volna le mindenkire. Eh, mindegy is: a legfelsőbb cél egyre tisztábban ragyogott: egy újabb akadály hárult el Japán egyesítése elől.

Tamura elégedetten masírozott be a rendőrségre, azonnal Fucsidát kereste.

– Ezt hallgassa meg, mire jutottam!

A hadnagy érdeklődve emelkedett fel íróasztala mögül.

– Parancs, százados úr!

– Ej, sosem fog erről leszokni – dörmögte a százados. – Jöjjön, kijegyzeteltem néhány dolgot erről az ikkó ikkiről.

– Értettem, jómagam is utánanéztem ennek-annak.

– Helyes, nem árt, ha több oldalról is kutakodunk, így talán jobban megismerhetjük azt, akit keresünk.

A beosztott töprengve ráncolta a homlokát.

– Már elnézést, százados úr, de nem a gyilkost keressük?

– Először meg kell értenünk a tettet, hogy miért ölték meg szegény Haradát. Ha ezt átlátjuk, könnyebb lesz az elkövető nyomára bukkannunk.

– Hai!18 – húzta ki magát a hadnagy.

Bementek az egyik kihallgatószobába, és leültek egymás mellé.

– Ez az egész történet olyan, mintha a japán középkort modellezték volna – kezdte Tamura, miközben papírokat vett elő a táskájából. – Az 1400-as években önvédelmi szerveződésnek indult Amida Buddha égisze alatt. Parasztok, katonák, kis területtel rendelkező, egyszerű földbirtokosok és papok alkották az első közösségeket. Ne feledjük, hogy ekkoriban folyamatos háborúk zajlottak az egész országban. Az adók, a nélkülözés és a háborús pusztítás miatt számos tartományban felkelések törtek ki. Ezek a csapatok elkezdték keresni egymással a kapcsolatot, és eleinte elnéptelenedett szentélyekbe költöztek be.

– És hogyan került a képbe Amida Buddha? – kottyantott közbe Fucsida.

– Rögtön rátérek. Egy bizonyos Rennjo nevezetű szerzetes hirdetett ekkoriban furcsa, az eddigiektől eltérő tanokat. Erre elüldözték Kiotóból, így a szerzetes Ecsizen tartományban alapított új szektát. Számolatlanul keresték fel a parasztok és a földművesek, egyre nagyobb tömegeket vonzottak tanításai. Aztán még ebben az évszázadban megtörtént, amire senki sem számított: felkelés tört ki, és elkergették a szomszédos Kaga tartomány kormányzóját, és saját kezükbe ragadták a végrehajtói hatalmat.

– Az első ösztönös kommunisták? – csodálkozott el a hadnagy.

Tamura megütközve nézett beosztottjára.

– Ne hülyéskedjen, Fucsida. Fogalmuk sem volt a kommunizmusról.

– Elnézést, főnök, de nem bírtam ezt a ziccert kihagyni – szabadkozott a rendőrtiszt.

– Főnök? Most hívott először főnöknek! Csak nem ijedt meg valamitől? Netán maga is kommunista?

Fucsida egészen belepirult a gyanúsításba.

– Nem, isten őrizz, csak a főiskolán nagyon érdekelt az európai munkásmozgalom, ott találkoztam ezzel a kifejezéssel.

– Nos, nem, nem voltak ösztönös kommunisták – folytatta a százados. – De ez volt az első alkalom, hogy közemberek irányítottak egy tartományt. Rennjo ugyan a harcot csak mint az önvédelem eszközét fogadta el, de halála után követői egyre éhesebbek lettek, és könnyen álltak zsoldba más nagyurak oldalán, illetve néha hódító hadjáratokat is folytattak. Ezek eredményeként több szentélyt alapítottak, illetve számos tartományban foglaltak el erődöket. Az 1500-as évek elejére számuk megnövekedett, és több daimjó19 attól tartott, hogy a kagai példa ragadós lesz, és az ő területükön is felütik fejüket a lázadások.

– És merrefelé kereshetjük őket? – érdeklődött Fucsida.

– Jó kérdés! Az első központjuk Kiotóban volt, a Hongandzsi-templomban. Később Ószaka mellett megépítették az Isijama Hongandzsit.

A nyomozó elhallgatott, és érdeklődve figyelte a beosztottját.

– Akkor ez az első kapaszkodó, a Hongandzsi név – motyogta.

– Bizony ám! – kiáltotta diadalmasan Tamura. – Mindent tudjon meg délutánra a különböző Hongandzsi-szentélyekről, holnap indulunk Kiotóba, mert onnan indult ki minden. Addigra szedje össze a további hasonló szentélyek címét is.

– Igen, százados úr! – pattant fel a hadnagy.

– Ejnye, Fucsida! Nem tudna megmaradni a „főnök” megszólításnál?

*

A kiotói kirándulás bizony feleslegesnek bizonyult, egyik templomban sem bukkantak semmilyen információra. Ezek a szentélyek már régen szakítottak az ikkó ikki szellemiségével, pusztán Amida Buddha dicsőségét hirdették.

– Na, kolléga, az ördögnek tartoztunk ezzel az úttal – sommázta az eredményeket Tamura a Sinkanzenen ülve, útban Tokió felé.

– Engedelmével százados úr – vetette közbe Fucsida –, idefelé jövet két újabb Hongandzsira bukkantam Tokióban. Elsőként ott a Cukidzsi Hongandzsi, alig huszonöt percnyire tőlünk, a másik a Sin Hongandzsi, Hacsiódzsiban.

– Remek. Akkor holnap találkozzunk a Szetagaja állomáson, mondjuk kilenckor. Onnan kiugrunk Hacsiódzsiba, majd elzarándokolunk Cukidzsiba. Bár egyszerűbb lenne, ha repülőre ülnénk.

Valóban, a két célpont Tokió két külső kerületében volt, az egyik egy nyugati peremvárosban, a másik délkeleten, a tengertől visszanyert területen. A két templom között csaknem kétórás vonatút várt a rendőrökre. Hiába, a főváros átmérője itt-ott meghaladta a nyolcvan kilométert is.

*

Csijodában,20 japán egyik legjobb éttermének a különszobájában hat fehér inges, nyakkendős üzletember ült törökülésben az aprócska asztal körül. Már befejezték a vacsorájukat, forró zöld teát kortyolgattak, és halkan beszélgettek. A vékony falakon keresztül beszűrődött a zaj, a jókedvű vendégek kiáltásai.

– Nem hallgatnak itt ki minket? – aggodalmaskodott az egyikük.

– Bolondságokat beszélsz, Hideki – torkolta le mosolyogva a legidősebb. – Itt minden alkalmazott az én emberem. Ha szükséges, karddal állnak az ügyünk mellé.

– Miért hívtad össze a gyűlést? – érdeklődött Csiba Tomori, egy a negyvenes évei végén járó, rövid, oldalra fésült frizurát hordó férfi.

A főhelyen ülő Sibata Takumi előbb kortyolt egyet a teájából, csak utána szólalt meg.

– Mint ti is tudjátok, Harada Rinszeit a héten megölték. Régóta figyeltük már, minden lépését ismertük. Megbizonyosodtunk róla, hogy az Öt Sárkány Szövetsége egyik tagja. Mégis korai volt a halála.

– Nem értem. Ha tisztában voltunk a szerepével, akkor miért volt hiba, ami történt – kérdezte Hideki Rikuto, aki már közeledett a hatvanhoz, de ez nem látszott meg rajta.

– Elismerem, hogy jót akartál, Hideki, de a tetteddel felfedtük magunkat. Most már ők is rájöttek, hogy követik őket. Még kaphattunk volna tőle információt a társairól, akik innentől kezdve kínosan fognak ügyelni minden cselekedetükre. Másrészt nem a személyük a fő célpont. Mindannyian tisztában vagytok vele, hogy mit keresünk.

Hideki lehajtotta a fejét, zavarában hintázni kezdett a felső testével.

– Bebizonyosodott, kapcsolatot tart fenn Okimasza Harutóval, Erizava Eitaijal és Motojosi Aotóval. Mindannyian az Öt Sárkány vezetői…

– Igen, Hideki, de ez Haradával együtt összesen négy! Még hiányzik egy ember, aki gyaníthatóan mozgatja a szálakat, ő az, aki irányítja a többieket. És azt sem tudjuk, hol bujkálhatnak a katonáik. Nem gondolhatjuk komolyan, hogy egyenként várják a parancsot a lázadásra. Egyébként átkutattad Harada lakását?

– Természetesen. Igyekeztem nyomtalanul végezni a dolgomat. Még az irodájába is sikerült bejutnom, de ott sem találtam semmit.

– Nem lenne egyszerűbb értesíteni a rendőrséget? – vetette közbe Enoki Toma. Kopaszra borotvált, kissé pocakosnak tűnő férfi volt, ötven év körüli. Számtalanszor bebizonyosodott, hogy nem szabad hitelt adni kisebb pocakjának, mert mozdulatai villámgyorsak voltak. – Van elég bizonyíték a kezünkben.

Az asztal körül többen dühösen horkantottak nemtetszésük jeleként.

– Már 2006-ban is bebizonyosodott, hogy a rendőrségre nem számíthatunk. Amióta a bűnözőknek is vannak jogaik, azóta elszabadult itt a pokol – válaszolta Sibata. – Akkor is csak asszisztáltak a jakuzák templomi ünnepségéhez. És kik engedélyezték nekik a szentély használatát? A dzsódó sinsú szekta mai leszármazottai, akikből az ikkó ikki is kinőtt – felelt saját feltevésére Sibata.

– Ez így igaz – bólogattak.

– Dareka!21 – emelte fel a hangját a csoport vezetője.

Az egyik sódzsit elhúzták, és kecses mozgással egy gésa lépett a helyiségbe. Visszafordult az ajtó felé, behúzta maga mögött, majd Sibata felé meghajolva térdelő ülésbe helyezkedett.

– Légy kedves, és hozzál nekünk még egy kis teát. Mivel elteltünk már az ízekkel, és szomjasak sem vagyunk, jöhet egy kis gjokurocsa.22

A lány – megértése jeléül – ismét némán meghajolt, felegyenesedett, majd halkan elhúzva az ajtót távozott.

– Tehát meg kell sokszoroznunk az erőfeszítéseinket – folytatta a vezetőjük. – Küldjetek ki még több kémet, sűrűbben váltsák egymást, nehogy rájöjjenek, hogy fokoztuk a megfigyelésüket. Melyikük a leginkább megzavarható?

– Talán Okimasza – mondta Arakida Rjóta. Szeretett hallgatni, ritkán törte csak meg a csendet. A többiek nagyra becsülték jó természete és kiváló harcművészeti tudása miatt. – Néha bizonytalan magában.

– Ezt miből szűrted le?

– Gyakran figyelmetlen, felületes. Hiányzik belőle az a céltudatosság, ami a többiekben megvan.

Társai elismerően bólintottak.

– Jó megfigyelés – ismerte el Macumura. Ő volt Arakida legjobb barátja.

– Akkor a megbeszélésünknek a végére is értünk – zárta le a beszélgetést Sibata. – Még igyuk meg ezt az isteni gjokurót, aztán távozzunk. Nem szükséges külön-külön, hiszen mindenki úgy ismer bennünket, mint baráti társaságot. És ne feledjétek: a gyorsaság szükséges, a sietség káros!

– Akkor, ha jól értem – jegyezte meg Arakida a biztonság kedvéért –, Okimaszánál kövessünk el hibákat. Fedezze fel a követőit, essen pánikba, és döntsön rosszul.

– Pontosan. De fejezzük is be, mert megjött a tea.

*

Okimasza Haruto kicsit ittasan tartott hazafelé. Mi tagadás, a vasárnap délutáni megbeszélés alaposan ráijesztett. Eddig minden olyan izgalmas volt, ártatlan játék, de Harada erőszakos halála óta más színben nézte a dolgokat.

Jelentéktelen embernek tartotta magát, aki a Bic Camera23 aszakuszai üzletében sem tudott osztályvezetői szintnél magasabbra emelkedni. Egyik távoli ősének sikerült még a 18. században az akkori Kakure nenbucu alvezérévé válni. Onnantól kezdve apáról fiúra szállt a megtiszteltetés, hogy az Öt Sárkány Szövetségének a tagja lehetett. Imponált neki a titkos társaság, az, hogy a civil életben sikeres emberek egyenrangú társnak tekintették. Végre ő is valaki! Rendszeresen gyakorolt naginatával,24 bár nem volt valami ügyes, de erről a többieknek nem kellett tudniuk.

Azonban Haradát levágták egy katanával! Félt. Félt a sötét utcáktól, ahol eddig biztonságban érezte magát, félt a lakásában, félt az áruházban is. Nem is sejtette, hogy mikor lepik meg. Milyen lesz a gyilkosa, hogy fog kinézni? És ismeri őt egyáltalán? És miért lettek ők ismeretlenül is ellenségek? Ahogy ő akaratlanul lett ikkó ikki-tag, akkor a másik is önkéntelenül vált üldözővé? Hát ennyire komoly ez a titkos társaságosdi?

Munka után, hazafelé menet betért egy apró kifőzdébe, és megevett egy sült makrélát, amelyet két pohár illatos szakéval öblített le. De még akkor is foglalkoztatták megválaszolatlan kérdései.

„Nem, a harmadik pohár már nem kellett volna” – gondolta, mikor letette az üres csészét.

Szédelegve hagyta el az étkezdét, támolyogva befordult a sarkon, ahonnan már látszott a bérház, ahol lakott. Az illatszeres bolt zárt kirakata mellett hányt egy kiadósat, hátha távozik belőle az összes rossz érzés, de csupán a szája lett még keserűbb.

– Rohadt hal, az tehet mindenről. Biztosan romlott volt – motyogta.

Alkarjával megtörölte az ajka környékét, alaposan összemaszatolva ezzel a zakóját. Maga sem tudja, hogy miért, de a falnak támaszkodva tétován hátra nézett, és megállt benne a vér!

Úgy tűnt, mintha valaki gyorsan visszalépett volna a sarok mögé, a sötétbe.

Igyekezett kiegyenesedni, és viszonylag határozott léptekkel elindult a kapu felé. Nem mert a háta mögé pillantani, csak a fülét hegyezte, hátha meghallja a szapora lépteket, melyek rögtön utolérik, majd jön a vágás a hátára, a jéghideg, könyörtelen penge hasítása. Észre sem vette, de hangtalanul sírt. Arcán folytak a könnyek, remegő ujjakkal beütötte a kapukódot, szinte beesett a portálon, és döngve becsapta a kapuszárnyat.

Senki. Nem jött utána senki. Nem jelent meg egy félelmetes maszkos szamuráj páncélban, sisakban, vértől szennyes karddal. Lehet, hogy pusztán a képzelete játszott vele. Lifttel felment az ötödik emeletre, kinyitotta az ajtót, és boldogan kapcsolta fel a lámpát.

– Megúsztam! Ezt a napot még megúsztam – dörmögte.

Nem zuhanyozott, csak a ruháit vette le, és dobta az ágy mellé. Alsóneműben a fekhelyére dőlt, és úgy is aludt el: hason, alsóneműben, villanyfényben.

A férfi előlépett a sarok mögül, rágyújtott egy cigarettára, és kényelmesen, komótosan elsétált Okimasza háza előtt.

„Tehát itt lakik – állapította meg. – És valószínűleg az ötödiken, ahol még mindig ég a villany.”

*

Tartalom

Szereplők

1.

2.

3. Az első csapás

4.

5. A második csapás

6.

7.

8.

9.

10. A harmadik csapás

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17. A negyedik csapás

18.

19.

Jegyzetek

Felhasznált betűtípusok

Alegreya Sans – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License