Lilien Berg

Vágyakozók

Az alábbi történet kizárólag a fantázia szüleménye.

A benne szereplő híresség sajnálatos módon soha nem került és valószínűleg nem is kerül ilyen közelségbe és helyzetbe bármely rajongójával.

I.

„Sokáig feküdt a forró vízben, és a fürdőt elárasztó átláthatatlan, illatos gőzben az utolsó találkozásukra gondolt. A csókjai ízére, a durvaságára, arra, hogy tőle még a fájdalmat is elviselte, sőt élvezte, arra, hogy képtelen betelni vele, folyton csak ő jár a fejében, hogy olyan neki, mint a drog, nélküle napról-napra csak apad az ereje. Sóvárgott és remegett a vágytól.

A kádból kiszállva törülközés nélkül, meztelenül dőlt végig a hálószobát uraló méretes franciaágyon. A nyitott ablakon beáramló lágy szellő meg-megremegtette a könnyed tüll függönyöket, felszárította a vízcseppeket a bőréről, pár hűs fuvallat pedig utat talált széttárt combjai közt, finoman megízlelve lüktető nőiségét.”

– Beférek még én is?

A lift pontosan a kérdés végén és hajszálnyival a fiú orra előtt csapódott be. A lány automatikusan ahhoz a gombhoz nyúlt, amelyik megakadályozhatta volna a behatolást, de a túloldalon sem adták fel. A lázas gombnyomogatós párbaj végén a szétnyíló nehéz acélajtó mögött feltűnt a vigyorgó győztes.

– Bocsánat, hogy feltartalak! Ósdi egy konstrukció, remélem nem ragadunk benn! A fiú a kezét nyújtotta. – Márk vagyok, a …nyolcadikról. A lány mosolyt erőltetett magára, de az üdvözlést nem fogadta el.

– Alíz, az elsőről. Iratokat viszek, fölfelé – hadarta, és mintha igazolnia kéne a szavait, megrázta a kezében tornyosuló paksamétát, ami a hirtelen mozdulattól fékezhetetlenül meglódult, és beterítette a rendelkezésre álló szűk négyzetmétert. A kezdeti meghökkenés után egyszerre guggoltak le a papírokért, és összeütötték a fejüket. Alíz a koccanás helyét tapogatva tápászkodott föl, aztán behunyt szemmel várta, hogy a fiú egyedül birkózzon meg a feladattal. Hát így indul egy átlagos borzalmas hétfői nap – summázta magában, és megpróbálta felidézni az agykontroll tanfolyamon tanult stressz levezető légzési technikát. Nem sikerült. Inkább fülelt. Egy ideig hallatszott a papírszedegetés nesze, aztán meg semmi. Mikor lepillantott, nem akart hinni a szemének: újdonsült ismerőse a fülke padlóján csücsült, és olvasgatott. Ahogy Alíz meglátta, hogy épp min mazsolázik, ingerülten tépte ki a kezéből a lapokat.

– Vicces, hogy ilyesmikkel mászkálsz, kinek dolgozol?

– Ügyvédeknek. Nagyon sok köztük az amatőr író! – oktatott ki a lány lángvörösen és önérzetesen, két kézzel kapaszkodva a papírosaiba.

– Hát, tényleg elég amatőr cuccok! – szólt a pimasz riposzt.

– Igazán?! Mert te ugye olyan profi vagy?! Egyébként meg kinek képzeled magad, és egyáltalán, hogy jössz ahhoz, hogy titkos belső iratokat nézegess?! – replikázott Alíz.

– Teljesen igazad van, bocsánatot kérek!

– Megbocsátottam, sőt tudod mit? Már el is van felejtve az egész, és remélhetőleg a jövőben esélyed sem lesz újabb bocsánatkérésre, mivelhogy reményeim szerint többet nem futunk egymásba! Alíz, hogy kellő nyomatékot adjon a mondandójának, vadul gesztikulált, és tekintélyes, vörös sörényébe túrt, mire a hajtömeget kordában tartó franciacsat elrepült. A felszedésre ismét egyszerre vállalkoztak, és újfent összebólintottak.

– Úristen, mi a fene van? Te most szórakozol velem?!

A válasz nem váratott sokat magára – a franciacsat súlytalanul a tenyerébe simult.

Hirtelen elszégyellte magát, mert hát mi a fenét vitatkozik egy vadidegennel?! Ilyen sok fölös energiája van?! – tette fel magának a kérdést. Az igazság az, hogy nincs mivel, jobban mondva kivel elfoglalnia magát. Ez a szerencsétlen srác meg végképp nem tehet semmit az ő egész életét végigkísérő levakarhatatlan pechszériájáról! Egy pillanatig arra gondolt, hogy bocsánatot kér, de elvetette az ötletet. Mégiscsak belegázoltak az aurájába, a magánszférájába, ésatöbbi.

Alíz a WolfTársa Ügyvédi Társaságnál dolgozott az acélszürke irodaház földszintjén. Iktatott és a postával szaladgált nyolctól délután négyig tíz emelet közt, mivel a vezetőség a legfelső szinten trónolt. Szerette ezt a felállást, mert nem volt szem előtt és összesen két emberrel kellett szóba állnia egész nap, plusz bármikor kiléphetett a faxok és fénymásolók véget nem érő kattogásából, és kisétálhatott az épület melletti parkba. Hát ebbe az alibi-idillbe zavartak most bele.

A hátralévő időben fej lehajtva, egymás cipőjét fixírozva várakoztak, míg határozott kattanással meg nem álltak a nyolcadikon. Mielőtt a fiú kiszállhatott volna, egy jól táplált platinaszőke préselődött kettejük közé.

– Oh, ugye nem zavartam meg semmit? Szinte kitapintható a feszültség ebben a helységben! – vihogta Nelli, Wolf Úr személyi asszisztense, fizikai és lelki szükségleteinek kiemelt kielégítője.

– Helyiség – helyesbített alig hallhatóan Márk, ahogy egy puha mozdulattal kilépett a fülkéből, aztán visszafordult, Alíz tekintetét keresve.

– Azért örülök, hogy találkoztunk! Jó munkát!

Alíz és Nelli nem tudták levenni a szemüket a távolodó fiú Calvin Klein-be bújtatott valószínűtlenül formás fenekéről.

– Valami kellemesebbet nem tudnál kívánni?! – kiáltott utána Nelli. – Láttad, hogy milyen helyes? Kiköpött Keanu Reeves!

– Nem figyeltem, de valószínűleg csekély a hasonlóság – motyogta Alíz, és erőfeszítést sem tett az egyre jobban kikívánkozó ásítás elfojtására. – Egyébként meg nem izgatnak a kisfiúk, én az érett, intellektuális férfiakat szeretem, mint mondjuk Mario Vargas Llosa, jó ötvenesen.

– Ne is mondd! – legyintett Nelli. – Ismerem az életérzést, anyám is megőrül a dél-amerikai szappanoperákért! Alízban felment a pumpa, és hirtelenjében helyreigazítást akart tenni a Nobel-díjas író védelmében, akit csak úgy leszappanoperasztároztak, de aztán kiengedte a gőzt, erőtlen és kedvetlen volt egy újabb kioktatáshoz, inkább csak sóhajtott egyet, és idegesen nevetett együtt a geg gyártójával. Zombiként követte a tökéletes testű és elegáns Nellyt a postával és a rengeteg papírossal, miközben a nő beszámolt neki az irodaház legújabb és legütősebb pletykáiról; kik zárják magukra a szeretőjükkel az irodát, kik akarják lejáratni egymást Wolf úr előtt, etc. Alíz végig érdeklődő arckifejezést villantott, és értőn bólogatott, aztán mikor megszabadult Nellytől, a többi dolgozóval is kedvesen és semmitmondóan elcsevegett. Egy óra múlva a legfelső szinten minden beérkező levél a címzettekhez, illetve titkárnőik kacsóihoz került, valamint az átvételt igazolandó, a postás könyvnek kinevezett kockás füzet is megtelt szignókkal. Pár fontos levél nyomtalan és titokzatos eltűnését követően ezt a rendszert még Endre vezette be. Alíz a füzet szamárfüleit gyűrögetve indult el kávézni. A ház egyetlen kávé automatájánál irracionális áron lehetett másfél deci forró, fekete vizet kapni. Teljesen mindegy volt, mert az irodában is rossz kávét főztek, és ő otthon is rossz kávét főzött. A pocsék kávé ugyanúgy hozzátartozott a mindennapjaihoz, mint máséhoz a jó. Az automata a földszinten posztolt, szemben az üvegkalitka portásfülkével. Alíz nagyon vágyódott oda. Úgy érezte, az lenne a neki való munka. Semmi kontakt más emberekkel, semmi nyaggatás. Nyugodtan gondolkodhatna, írhatna, és végre tisztességesen megtanulhatna angolul. Meg persze még egy csomó más nyelven is. Felkészülhetne a nagybetűs életre, amit már tulajdonképpen élnie kéne, ha nem pazarolná az életét olyan ostoba hiábavalóságra, mint éppen a jelenlegi munkája. Az automatába csupa öt forintost dobált be. A kis érmék úgy visszahangoztak, mintha valami feneketlen mély kútban értek volna célt. Talán túlontúl mélyre repültek, mert a fizetségért nem akart megérkezni a szolgáltatás. A fémes koppanásra ki is dugta a fejét Ufó bácsi, az ügyeletes portás, nyugalmazott vadászrepülő tiszt. Egész fiatalon leszerelték, mert állítólag látott valamit. Őszerinte ufót. Ettől kezdve csak ez az egy témája volt. Mindenhol, mindenkinek, mindig. Illedelmesen megkérdezte, hogy asszisztálhatna-e a kávéfőzés eme letisztult módozatához. Közös erővel jobbra, majd balra döntötték a gépezetet, de az makacsul ellenállt a fizikai gyötrelmeknek. Aztán – ahogy az lenni szokott – a semmiből fölbukkant a Krisnás, aki egy laza rúgással forró életmentőt varázsolt. A hőstettért nem várt köszönetet sem szóban, sem egyéb módon. Arcán a mindent tudók mosolyával biccentett, majd tovatűnt a földszinti kanyarban, a közjegyzői iroda irányába, arra, ahol elég sok a kanapé, meg a yucca pálma.

Ufó bácsi résnyire összevont szemmel bámulta a távolodó alakot.

– Van valami furcsa, aggasztóan furcsa és természetellenes a mozgásában. Ön nem így látja, kedves Alíz?

Endre a fél órán belüli három kávé elfogyasztása ellenére sem bírt magához térni.

Üveges tekintettel bámulta a konyhaasztalra már előző este odakészített vitaminos fiolákat. B vitamin komplex az idegrendszer megfelelő működése végett, ennek felszívódásához elengedhetetlenül szükséges magnézium, A és E vitamin a külcsín miatt, a megkerülhetetlen C-vitamin – természetesen extra dózisban, aztán omega3, plusz egy thai csodaszer a férfiasságára – ezt még a múlt hónapban rendelte a neten. Nem mintha szüksége lett volna rá, bár olyan régen volt már szüksége ebbéli képességeire, hogy fogalma sem volt róla, hogy „élesben” szüksége lenne-e rá. Plusz fél tucat mulitvitamin, amikre még az MLM-es ámokfutásai alatt tett szert.

A megzabolázhatatlan siker utáni vágytól hajtva, csúcs-menedzseri karrierről álmodva, négy-öt év alatt közel 15 táskányi bemutató termékminta, számtalan elpocsékolt hosszú hétvége, amin végighallgathatta, hogy mit, hogyan nem fog csinálni, és ezért nagyjából mennyi pénzt nem fog keresni, valamint tizen kilók „hogyan adjunk el sikeresen?” bestseller beszerzése után látta csak be, hogy ezt a pályát sem neki találták ki. Az álmok odalettek, de a vitaminok megmaradtak.

A vitamin arzenál legalább megvédte a rengeteg parazitától, amit a tetemes állatkert termelt ki. Ez a mennyiség nagyjából egy fejlődő országban tett látogatáshoz javallt mennyiséggel egyezett meg – természetesen a védőoltásokat leszámítva. Bár, ha őszintén magába nézett – legszívesebben azokat is beadatta volna magának.

Borzalmas éjszakája volt, nem bírt elaludni, ezért a vodkához fordult segítségért, de ahelyett, hogy ellazította és álomba ringatta volna, még pár fokkal nyomorultabbul érezte magát tőle. Mikor valami csoda folytán mégis elszenderedett, kutyaugatás, meg macskanyivákolás verte föl. A kegyelemdöfést a padlásra behurcolkodott menyét vitte be, hajnali háromkor.

– Nem túlzás ez egy kicsit? – morgott Endre már az irodában.

Kialvatlan volt és következésképp flegma. Egy leharcolt fénymásolónak támaszkodott, jobb karját a masina tetején pihentette, markában egy tízórai gyanánt elfogyasztandó szendvics szottyadt, amire még rá-ráharapott, a másik kezében pedig meggyötört papírlapokat szorongatott. Ahogy a sűrűn gépelt szöveget olvasta, a száját hol nyalogatta, hol meg csodálkozón csücsörítette.

– Mondd meg őszintén a véleményed, mert pár órája történt egy kis baleset, olyasvalaki is beleolvasott, akinek nem kellett volna.

– Na és tetszett neki?

– Egy túrót! De tipikusan olyan alak volt, akitől az számít dicséretnek, ha nem tetszik neki!

– Hát, nem éppen a legmagasabb röptű irodalom, de tulajdonképpen mindent el lehet adni. Csak egyet ígérj meg! Ugye szado-mazo nem lesz benn? Az már tényleg nem illene hozzád, meg persze a Románc profiljába sem!

Alíz egy forgószéket próbált megszabadítani a rá rakott papír- és szemétkupactól, közben pedig a férfi reakcióin kuncogott. A bácsikája nem helyeselte, amit ő csinált, de azért láthatóan élvezte. A férfi végül a papírokat az asztalra dobta, verítéktől gyöngyöző homlokát pedig a disznósajtos szendvics szalvétájába törölgette.

– Ez a Margó azért nem semmi! Gondolom, ő adja az instrukciókat, nemde, mármint a sztorival kapcsolatban?!

– Hát.., csak annyit mondhatok, hogy szabadon szárnyalhat a fantáziám! Na jó, tudod, hogy szereti a kezében tartani a gyeplőt, úgyhogy mindent átbeszélünk.

Istenem, ha szegény öcsém még élne, vajon mit szólna ehhez az erotikus magazinba való irogatáshoz? De hát már mit lehet tenni?– morfondírozott a férfi. Ahhoz, hogy a több, mint hetven éves mostoha anyja egy ilyen vállalhatatlan honlapot üzemeltet, fotókat készít hozzá, mindezt megfejelve pedig a saját unokájával irattatja a szövegeket! Megengedhetetlen, de már mit lehet tenni?!

– Én meg jól látom, hogy újra nekigyürkőzöl az angolnak? – kérdezte Alíz, és egy Országh-féle szótárt próbált meglengetni. Nem ment.

A bácsikája szóra sem méltatta, egy indiai szent tehén közönyével az asztalra dobott papirosokon révedt el a tekintete, aztán váratlanul, éles hangon fakadt ki.

– Ugye az a mocsok Tony nem csinált veled ilyeneket?!

– Na neee, mégsem avathatlak be minden kulisszatitokba!

– Egyet ígérj meg kislány! Ezután a közelébe se mész a fotózásoknak, megértetted?!

Alíz feltartotta a kezét – Ezek a dolgok rajtam kívül állnak, aminek meg kell történnie, az úgyis megtörténik.

Na persze! – csóválta a fejét Endre. Hogy lehet így elvarázsolódva ez a lány? Tony, a latin csődör miatt. Tony! Már a neve is milyen nevetséges! Csak egy beképzelt idióta hívatja így magát. Persze egy állítólagos nagymenő divatfotósnak dukál az ilyen név. Hát ő még soha nem hallott róla, bár nem is forgott olyan körökben, mint ez a hímringyó. Mindenki tudta, hogy a nők csak arra kellenek neki, pontosabban két dologért: szexért meg pénzért. Valószínűbb, hogy fordított sorrendben. A féreg szisztematikusan lenyúlta anyagilag a nőit, aztán dobta őket egy tehetősebbért. Nem is értette, hogy egyáltalán Alíztól mit akart. Talán azt hitte, hogy Margó unokájaként valami hatalmas vagyon várományosa. Egy valamiben azért mégis meg tudta érteni. Vagyis csak úgy félig-meddig. Az utolsó választása, ami Alízt mély depresszióra kárhoztatta, személyesen Dombóvári Szofika volt, a helyi kocsmáros Dombóvári Marietta lánya. Szofika szigorúan csak tízcentis műszempillában, tökéletesen túlsminkelve, minimum két kilónyi ébenfekete póthajjal megtoldva, miniben és platformcipőben tette ki formás lábát az utcára. Az anyja kocsmája jól ment, ő pedig modellstúdiót alapított, ahová beszippantotta a kisváros összes sztármodellség után áhítozó hölgyét. A belépő természetesen egy modelltanfolyam volt, amit személyesen Szofika vezényelt le, beleértve a borsos tanfolyamdíj befizetésének nyomon követését is. Egyszóval Tony ezen utolsó döntésével abszolút egyet tudott érteni. A Szofikával való összebútorozás mindenkivel jót tett: Szofikával, Tony kifizetetlen számláival, de legfőképp Alízzal, aki remélhetőleg magához fog térni, és végre meglátja az ő imádott Tonykájának az igazi arcát.

Azon az éjszakán, mikor Alíz tudomást szerzett Tony kapcsolatáról, Endre kivételesen magával hurcolta a lányt a kedvenc kiskocsmájába. Úgy gondolta az lesz a legjobb, ha a lány kiissza, meg kisírja magából a semmirekellő frátert. Nem fogadott volna rá, hogy Alíz elengedte a történetet, de érdekes módon részegen is nagyon szórakoztató volt, és a tetejébe még másnap is emlékezett mindenre. Többek között kifejtette, sőt írásba foglaltatta vele, hogy milyen temetést akar, kezdve a hamvasztástól a zene kiválasztásáig. Ebben egy ideig volt némi nézeteltérés kettejük közt, mivel Alíz az egyik kedvenc filmjének, az Amelie csodálatos életének a főcímzenéjét választotta, aztán később – mikor már egy egész más pontján tartottak a temetés szervezésében – visszatért rá, és megígértette Endrével, hogy jól jegyezze meg: ő kizárólagosan a tangóharmonikás változatot akceptálja. Erre Endre vitába keveredett vele, hogy olyan nincs is. Az egésznek az lett a vége, hogy Endre házába kellett visszamenniük, hogy az interneten utánanézzenek, hogy kinek is van igaza. Az egészben csak az volt a hiba, hogy azon az éjjelen Éva is otthon volt, így egy újabb ízelítőt kaphatott a Vári famíliából. A neje addig sem rajongott Alízért, de azután már tényleg bebetonozott véleménye volt róla, arról nem is beszélve, hogy ő mit kapott, hogy leitatta, sőt együtt ivott vele, sőt, sőt.

Furcsa émelygést érzett, a keze remegett, egyszerre szerencsétlen hülyének érezte magát. A másik oldalon pedig minden kétséget kizáróan Ő van. Megtalálta. Ott ül valahol a nagyvilágban egy PC előtt, és üzeneteket küld neki. Most is ír. Mindent tudni akar, egy csomó kérdést tesz fel, neki pedig fogalma sincs, mit válaszoljon, pedig már mióta várta ezt a percet! Idegességében rágyújt, aztán valami nyugtató zene után kutat, behunyja a szemét, és Nana Mouskouri hangja bebújik a bőre alá - Una furtiva lagrima.

– Éva, édes, ott vagy?

Hát persze, hogy is mehetne el?

Ahmet az első, és közel huszonöt év távlatából már bizton állíthatta – az egyetlen szerelme volt, egy törökországi utazáson, Alanyában ismerkedett meg vele. Az évfolyamtársaival vakációzott, és fogadást kötöttek, hogy ki szed fel elsőként egy őslakót. Ő nyert. A férfi a naív, fiatal lány hímneműekről alkotott elképzeléseinek tökéletes manifesztációja volt; lehengerlően jóképű, magas, fekete, zöldszemű, aki az egyetemi tanulmányai mellett egy középszerű étteremben pincérkedett.

Felsóhajtott, behunyta a szemét, és minden megelevenedett előtte.

Pontosan emlékezett arra a bizsergető, filmszerű első találkozásra, a hirtelen lezúduló özönvízszerű zivatarra, ami abba az étterembe terelte, ahol a férfi dolgozott, arra, ahogy meghívta egy teára, a járására, ami olyan könnyed volt, mintha tánclépéseket gyakorolna, a’la Travolta a Szombat esti lázban. És az illata! Még mindig az orrában érezte – kiváltképp azokon a napokon, mikor a helyi drogériában legalább fél tucat pipettát fújgált össze vele. Hát igen, a sors akarta, hogy összetalálkozzanak és egymásba szeressenek.

Halk matatás a bejárati ajtó felől. Tíz perc elteltével diszkrét kopogás, aztán válasz híján némi anyázás, majd ajtónyitás. Endre hazaérkezett.

– Drágám, nem hallottad, hogy kopogtam?! Már megint elkeveredett az az átkozott kulcs! Úgy örülök, hogy már ma haza tudtál jönni! A hűtőben az első osztályú hátszín, ami a legtökéletesebb pácban várja, hogy rosé-ra süljön, ja és anyádtól elkértem a kedvenc pitéd receptjét….A férfi szava elakadt, ahogy a nappaliba csörtetve meglátta Évát. A nő egy karosszékben merült mély álomba, gyermekien kipirult arccal, a laptopját ölelve, mindehhez a teret valami értelmezhetetlenül kifinomult, éteri zene lengte be, külön keretet adva a nő szépségének. Endre abban a pillanatban már nemcsak tudatlan, érzéketlen bunkónak érezte magát az országos bajnok parlamenti gyorsíró, állatvédő és mindenféle művészi hajlammal megáldott neje mellett, hanem iszonyúan szégyellte is magát azért, amit tett, és amit még tenni szándékozott.

Óvatosan kivette a nő öléből a gépet, a hálószobából plédet hozott, és az elégedetten szuszogó asszony köré kerítette, aztán elfoglalta a helyét a szemközti fotelben. Egyszerűen csak élvezte a látványt, még ennyi év után is.

II.

Alíz késő délután már a műterem ajtajából figyelte a nagyanyját. Margó mint mindig, most is szivarozás közben adta az instrukciókat. Hamvasszőke, Marilyn Monroe frizurája ugyanolyan makulátlan, mint divatosan egész hegyesre alakított, kárminvörös körme.

A félhomályosan bevilágított stúdióban a tolókocsiban ülő meghatározhatatlan korú hölgy Alízra villantotta hófehér mosolyát.

– Drágám, egy pillanat türelmet, ez az utolsó beállítás! Te meg, Madzag fiam, menj oda, igazítsd meg a haját, azt akarom, hogy kissé lelógjon az ágyról, jó kis kontraszt lesz!

– Cérna, asszonyom, Cérna! A fotós asszisztens félénken közelített a fekete szaténnal bevont ágyon heverő meztelen modellhez, és remegő ujjakkal próbált igazítani az oroszlánsörényen. – Rendben, így gondoltam! Viola, egy kicsit sejtelmesebben! Kicsit több érzelemmel nézz az objektívbe! Oké, oké, rendben! Ez ma már nem lesz jobb! A holnapi viszontlátásig! Köszönöm mindenkinek a munkát! Madzag, te még maradj, szeretném látni a képeket!

– Margó, szerinted a mi olvasóink mire kíváncsiak jobban, Viola mellére, vagy a fekete selyemmel csodálatos kontrasztot alkotó hajzuhatagára?

– Alíz, drágám ne feledd, hogy az olvasók tetemes százaléka nő, és egy nőnek igenis fontosak a részletek. Egy nőnek nem elég a nyers szex! De ezt te is tudod, hiszen szinte költészet, amit művelsz!

– Igen Margó, mint mindig, most is igazad van.

Persze a lánynak egészen más véleménye volt nagyanyja vállalkozásáról és az ő úgynevezett költői vénájáról. Az igazság az volt, hogy Margó, mióta az agyvérzése után tolószékbe kényszerült, megvalósította egyik álmát, és a „Románc” név alatt futó, hetente megújuló erotikus honlap tulajdonosa és főszerkesztője lett. Érthetetlen módon – még két fizetős hirdetőjük is volt, a Do-dó-mi-ti-szó nevezetű kocsma, és egy még nagyobb paradoxon, egy esküvői ruhaszalon. A maradi módon beállított fotókhoz Alíz írt keret történeteket, néha csak pár félmondatot.

– Olyan ez lány, mint egy darab fa! – súgta Margó, miután átnézte az utolsó anyagokat. – Nincs benne semmi művészi kifinomultság, használhatatlan. Persze a filmjei is elég laposak voltak, de a fotózás közel sem fizet már annyit, mint a film, úgyhogy megbecsülöm, akit ennyiért megkapok!

– Nagyi! Tony hol van? Ugye nem rúgtad ki?

– Miatta vagy itt, szegény drágám?! A te érdekedben szabadultam meg tőle! Drága fotós volt, amióta meg a Szofikával van, hát még jobban elszaladt vele a ló. Apropó! Ha láttad volna a Szofikát! Ott voltam a divatbemutatóján, hátha rátalálok valami szex istennőre és a magazinhoz csábítom, de hát mondanom sem kell, hogy nulla, zéró a felhozatal. Szóval Szofi nagyjából félidőben jár és már úgy néz ki, mint ahogy én még a kilencedik hónapban sem. Kíváncsi vagyok, hogy a végére mekkorára fog duzzadni! Jaj drágám, te még nem tudtál róla? Ugye nem sírsz?! Kérlek, lányom!

Alíz lefelé szegte párás tekintetét, próbált uralkodni magán, de úgy istenigazából már nem tudott sírni. Úgy érezte, egy életre kisírta magát, Tony, becsületes polgári nevén: Angyal Tamás miatt.

– Alíz, Alíz, figyelj rám! Hozd ide a bonbonos dobozt!

– De nagyi, nem vagyok már gyerek!

– Dehogynem drágám!

Alíz engedelmesen a nagyanyja kezébe adta a finom metszésű kristály bonbonniere-t, amit Margó nagy becsben tartott, mert a kedvenc férjétől kapta ajándékba, Alíz arra nem emlékezett, hogy hányadiktól, de abban biztos volt, hogy nem Attila nagypapától. Margó szertartásos mozdulattal egy arany köntösbe bújtatott trüffel golyót nyújtott felé.

– Hidd el, ez sok mindenre gyógyír! Az édesség az egyetlen dolog, ami megközelítheti a jó szexet! Egyébként meg örülj, hogy megszabadultál tőle! Csak szenvedtél volna mellette, ezek a szépfiúk hidd el, semmire se jók, öntelt alakok, akik saját magukba szerelmesek! A statisztikák szerint pedig az ágyban is nullák!

– Na, de nagyi!

– De bizony drágám, már ha csak az írásaidból indulok is ki! Én mondom, egy ilyen férfiért nem kár! Károlyra emlékeztetett, egy nős szeretőmre, persze már nagyapád után. Elvárta, hogy a feleségén kívül én is főzzek rá. A randevúinkra én mentem érte kocsival, az ágyban is sokkal aktívabb voltam, mint ő, és a végén még haza is cipeltette magát. Egy balekot csinált belőlem, pedig fordítva kellett volna történnie. Ezt gondold át drágám!

Alíz átgondolta újra és újra, és most először értett egyet a bácsikájával abban a kimondatlan, de sokszor sugallt tézisben, hogy egy határozott férfira lenne szüksége, de határozottan olyanra, akinek meg rá van szüksége. Ekkora balek hogy lehet? Mi a fenének kellett elmennie a fotózásra? És ha Tonyt nem rúgja ki Margó, mi történt volna? Hát a nagy, büdös, nagybetűs SEMMI! Egyáltalán hogy képzelte, hogy felelősségre vonja Szofikáért egyetlen csók miatt? És az milyen megalázó lenne, ha kiderülne, hogy valójában a férfi és közte azon az egyetlen csókon kívül soha nem történt semmi! Persze történhetett volna.

Tony miatt minden szabadidejét a stúdióban töltötte. A férfi leginkább egy olasz modell félistenre hasonlított; közel két méteres kidolgozott test, geometrikusan vágott, gondozott, egy kicsit őszbe hajló borosta, ezzel ellentétben hollófekete, két oldalt fölnyírt, sűrű haj. Laza, mégis elegáns, drága zakók, hasonlóan drága farmerral, menő edzőcipők és márkás napszemüveg. És ami a lényeg: az elmaradhatatlan zöld szem – Alíz etalonja.

Mélységes féltékenységet érzett mindenki iránt, aki csak kapcsolatba került vele. Végignézte, ahogy a férfi mindenkivel flörtölt a stúdióban, és végighallgatta az összes telefonbeszélgetését. Ismerte a napirendjét, és a stúdió emeleti ablakából figyelte az érkezését, és minden egyes alkalommal elalélt a gyönyörűségtől, amikor meglátta a veterán Mercedesből kiszálló alakot. Egy alkalommal a kései órára nyúló fotózás után a férfi hazavitte. Akkor csókolta meg először és utoljára is. Langymeleg éjszaka volt. Alíz lakása előtt álltak meg, és hosszan beszélgettek a kocsiban. Alíznak gyötrőn teltek a percek, az áhított csókra várva. Tony értette a dolgát, a legvégsőkig kivárt, mielőtt határozottan cselekedett volna. A sok mélyen egymás szemébe nézős résznél nem lépett, de ahogy Alíz tekintete egyszer egy csapat randalírozó gyerek miatt a szélvédőre tévedt – elkapta a lányt hátulról, és a nyakába harapott úgy, hogy Alíznak elállt a lélegzete. Aztán szájon csókolta, és a lány a gyönyörűségtől pihegve csak annyit tudott hebegni, hogy „szóval ilyen, ez az”. Ez az, amiről a könyvekben olvasni, ez a pillangók repkednek a gyomrodban, a méterekkel a föld felett lebegés, vagy a tündérek ölelnek magukhoz, etc. És ő hirtelen jött boldogságában magához akart ölelni mindenkit, az egész világot. Kérte a férfitól, hogy szálljanak ki a kocsiból, és sétáljanak egyet. Természetesen kézen fogva. Alíznak nem kellett erőltetnie a dolgot, Tony magától értetődő természetességgel fogta meg határozottan a kezét, a lány pedig büszkén lépkedett volna mellette, ha a mélységes gyönyörűségtől sújtva, nem a férfinak kellett volna egyensúlyban tartania a felhőkön lépkedő lányt. Egy lakótelep melletti játszótéren kötöttek ki, és a férfi egyre mohóbbá, követelőzőbbé vált, a keze és a nyelve hirtelen mindenütt ott volt. Igaz, hogy régóta vágyott rá, de ő nemcsak fizikailag kívánta, hanem szerelmes is volt belé, és ennek megfelelően lassú beteljesedésre, hosszú kézen fogós, moziba járós terminusokba adagolt beteljesedésre vágyott, de ott és akkor megtapasztalhatta, hogy Tony sokkal inkább a rapid megoldások híve. Először szelíden akarta hárítani a férfit, de amikor az egy csúszdának döntötte, miközben egyszerre próbálta mindkettőjüket kiszabadítani a nadrágból, azt már övön aluli ütésnek minősítette. Ütni, verni kezdte a férfi fejét, aki meglepettségében először fölhorkantott, de aztán annál nagyobb elszántsággal folytatta a kicsomagolást.

A love story be is teljesedett volna, ha a fél órával korábban arra balhézó csapat nem veti meg ott újra a lábát. Az obligát ricsaj előhozta Tonyból az úriembert.

– Szemét vagy, fehúztál – állapította meg búcsúzóul, jobb tenyerét fájdalmasan az ágyékára tapasztva.

Alíz azóta viszolygott a játszóterektől, de a Tony iránt érzett rajongást még a horrorisztikus randi sem tudta kioltani.

Ahogy a történtek után újból és újból felidézte az éjszakát – a férfi durva matatását a mellén és a bugyijában – a férfiasság ékes bizonyítékaként értelmezte azt újra.

Egy hét múlva már titokban követte, ismerte a törzshelyeit; ahol ebédelt, a kávézóját, a kocsmáit, a barátnőit.

Alapvetően tartózkodó természetétől távol álltak a közösségi oldalak, de „Alíz csodaországból” néven regisztrált a FB-ra és bejelölte a 3263 ismerőssel bíró fotóst. A férfi nem jelölte vissza. Ezen a ponton járult a jósnő elé.

Az otthonkás, zsíros hajú asszonyka kártyát vetett neki, és csak annyit kérdezett tőle, hogy miért van égető szüksége pont erre a semmirekellőre. Alíz valami olyasmit motyogott, hogy neki márpedig akkor is ez a semmirekellő kell, de a válaszba belehorkantott a jósnő kanapén heverő élettársa. Erre egyetértőleg egymásra pillantottak, és nem kellett befejeznie a mondatot. A lehetséges és valós veszélyek meghallgatása után, valamint azok figyelmen kívül hagyásával Alíz a legerősebb szerelmi kötést követelte.

– Ötezer – bugyogott fel apatikusan az ezoterikus lényből, teljes átszellemüléssel.

A megmásíthatatlan, kiradírozhatatlan szerelmi kötés utáni önfeledtség mámorában Alíz a következő sebességbe kapcsolt; üzenetekkel kezdte bombázni Tonyt. Elvégre mindenhol azt olvasni, hogy a férfiak nem értik az apró jeleket, célzásokat, sokkal direktebb dologra van szükség, hogy leessen náluk a tantusz.

Ehhez persze azt a körülményt is figyelembe kell venni – bár lehetne szépíteni a dolgokat, de a pőre valóság az, hogy Tony nem egy kifejezett lángelme, aki mellesleg a szerelmi vallomásaira válaszul, le is tiltatta őt az FB oldaláról.

*

Endre pontosan fél hat előtt öt perccel ott állt az anyja, Irma asszony kovácsoltvas kapuja előtt. A kapunyitást megrovó pillantások kísérték, ugyanis hiába érkezett pontosan, mivel vacsora előtt hagyományosan konyhakert szemrevételezést tartottak, ami átlagban legalább fél órát szokott igénybe venni.

A szülői ház egy domboldalba épült a kertvárosban, annak is a legnehezebben beépíthető részén. A kerthez – melynek létjogosultsága Irma asszony részéről nem volt kétséges – a partoldalról teraszos megoldással kellett kialakítani kisebb-nagyobb kis kert töredékeket. Az asszony mindegyik kis szigetben más-más zöldségfajtát, fűszernövényt nevelgetett, amiket alacsonyra nyírt puszpáng sövénnyel vagy büdöskével ültetett körbe. A nehezen kialakított kert persze az év minden szakában újabb és újabb kihívások elé állította a megszállott kertészeket. Az aszályos nyár volt a legcudarabb, amikor gleccsermászók módjára kellett az öntözéshez a meredélyen a vizeskannákkal fölevickélni.

– Mi történt a paradicsomokkal? – vörösödött le hirtelen Endre feje, a zöldből feketére váltó paradicsomszár mellett elhaladva.

– Bizony fiam, ez a paradicsomvész, jobb lesz, ha te is felkészülsz rá, de a hónap végén szégyenszemre pénzt adhatunk majd ki paradicsomra! Még egy ilyen augusztust, mintha már ősz lenne!

Az asztalnál a szalonnával tűzdelt rozmaringos sült nyúl eltüntetése közben Irma töviről hegyire kikérdezte Endrét az irodában történtekről, és megnyugtatta a fiát, hogy nagyvonalakban az adott helyzetben tanúsított megnyilvánulásaival többé-kevésbé egyetért. Endre mellékesen megemlítette Zsoltot, illetve a fiú soron következő kiruccanása miatti plusz kiadásokat.

– Természetesen kifizetem azt a pénzt, amit az unokámnak adtál. Zsolt megérdemli, hogy néha lazítson, hisz keményen tanul.

– Mások dolgoznak is, meg tanulnak is, sőt dolgoznak, azért, hogy egyáltalán tanulhassanak!

– Nem hallottam semmit, tehát folytatom – folytatta Irma. – Majd idővel meg is lesz a gyümölcse a szorgalmának, hisz nem kell majd senkire sem támaszkodnia az életben!

Endrének hirtelen elment a kedve az evéstől, és eltolta magától a tányért a nyúl sültből még megmaradt, serclire pirított bacon csíkokkal. Ezt a részét szerette a legjobban, ezért tartogatta a legvégére.

– Jut eszembe, az a világcsúcstartó nejed nem osztja meg veled a javait, vagy talán nem világbajnokhoz illő fizetést visz haza?

Irma felállt az asztaltól, és mozdulatlanná dermedve az északnyugati tájolású szoba ajtaján csüngő tekintetű gyermeke vállára tette a kezét.

– Drágám, még előtted az élet, ha én újra negyvenöt lehetnék, mindent másképp csinálnék. Tudod, hogy pontosan mire gondolok? Arra, hogy bátrabban, önállóbban! Nem dőlnék be még egyszer egy olyan semmirekellő alaknak, amilyen az apád volt! Nem hagynám, hogy cselédként bánjanak velem!

A nő végezetül visszahúzta Endre elé a tányérját és a helyére indulván olyan kis krokit nyomott a férfi fejére, amilyet a csínytevő gyerekeknek szokás adni.

– Ugye az egyetemi jelentkezésed beadtad?! – kérdezte, ahogy Endre kedvenc meggy szörpjét készítette. – Oh, és remélem, még a jelentkezés előtt benyújtottad a kérvényt a név változtatáshoz?!

– Most ugrott be, van megoldás a paradicsomvészre – igazgatta a szemüvegét Endre. – Valami magazinban olvastam, hogy amikor már elég erősek, de még hajlékonyak a palánták, egy kis rézhuzalt kell keresztül szúrni rajtuk, pontosan, mintha a szívüket döfnéd át! Egyébként igen, mindent elintéztem.

– Nagyon helyes – nyugtázta az asszony, és kihúzta magát. – Te leszel az élő példa arra, mint dolgozó, diplomás, példás életű apa, hogy az én családom többre vitte, mint a szégyentelenek!

Az alaphelyzet, ami Irma asszony Endrének adott utasításait szülte, az nem kifejezetten a Vári família kirakatba kívánkozó családtörténete volt.

A problematika origója egy sudár, jóvágású asztalos inas, Vári Attila, aki még az ötvenes évek elején csavarta el a nem kevésbé jó kiállású, katonásan határozott tanító kisasszony, Bertók Irma fejét. A generációkra visszamenően értelmiségi felmenőkkel büszkélkedő Bertók család nem szívelte a lány választottját, de a kardos Irma fölött nem volt akaratuk, így még egy esztendő sem telt el a megismerkedésüktől számítva, a pár már egybekelt, és a hatalmas családi ház déli lakrészén berendezkedett. A jómódba benősült Vári Attila nehezen viselte, ahogy Irma egyre jobban gúzsba kötötte, így aztán bújában, bánatában szemet vetett a másik tűzről pattant Vári lányra, az Irmánál tíz évvel fiatalabb, életvidám Margóra, aki nem töltötte be még a tizenhetet, mikor Attila megszöktette a közös családi fészekből. Ez a szerelem már tartósnak bizonyult, bő két évtizedig, a férfi haláláig tartott. Vári Attilának így született egy testvérpártól két fiúgyermeke, Irmától Endre, Margótól pedig Alíz édesapja – Zoltán. Endre kisgyermekkorából nem őrzött emléket az apjáról – a férfi még azelőtt hagyta el őket, mielőtt ő megszületett. Mikor az apja tudomást szerzett a létezéséről, próbálta megkeresni, aztán miután Irma elkergette, levelekkel bombázta, de az asszony kiállt az elvei mellett, és nem engedett semmiféle kapcsolat tartást.

Endre még most is maga előtt látta, ahogy az anyja behívja őt a kinti játékból a házba, és meglebegteti előtte a kalligrafikus betűkkel megírt borítékokat.

– Ezeket az az ember küldte neked, aki nem érdemli, hogy egyáltalán szót pazaroljunk rá, de én téged igaz, gerinces embernek nevellek, épp ezért nem titkolok előtted semmit.

Irma a kisfiú felé nyújtotta a borítékokat, aki mohón nyúlt értük.

– Azt akarom, hogy te égesd el őket! – mondta színtelen hangon a nő.

Endre már a kamaszkorból kifelé tartva ismerte csak meg az apját, akit az első pillanattól csodált, és legbelül érezte, hogy sajnos Attila könnyed sármjából és humorából jottányi sem jutott neki.

Attila és Margó fia, Zoltán azonban beigazolta, hogy léteznek rendeltetésszerűen működő gének is, ugyanis a fiú az apja kiköpött mása volt, még Attila hírhedt szerelmes lelkületét is örökölte, azzal a kivétellel, hogy neki sajnos egyetlen jó választása sem volt. Zoltán legnagyobb szerelme - Alíz anyja - , egy nyughatatlan, őrült egyetemista, aki a kislány születése után fél évvel lelépett egy strici kinézetű törpével Spanyolországba, azóta se kép, se hang.

Aztán a baleset. Zoltán nem volt bekötve, azonnal meghalt. Alíz épp csak akkor kezdett el járni. Margó magához vette a gyereket, Endre pedig Éva és az anyja közt lavírozva próbált nekik segíteni. Persze Margónak még akadtak segítői bőven, Attila után még két férjet, és ki tudja hány szeretőt fogyasztott el. Endre felnézett az asszonyra az életszeretete és a talpraesettsége miatt.

Ha Margóra gondolt, elsőként mindig az a kép ugrott be róla, ahogy már jóval hatvan fölött a szabadság, szerelem, és spontaneitás mindent elsöprő elsőbbségéről szónokolt neki egy Che Guevarra-ás polóban.

*

Éva az áttételét gépelte a parlament gyorsírói irodájában. Haragosira összehúzott szemekkel nézte a kívülállóknak krikszkraksznak tűnő gyorsírást, melynek a megfejtését klaviatúrát nem kímélő vehemenciával gépelte le, hogy azzal a jóleső érzéssel hajthassa álomra a fejét, hogy az utókor számára elérhetővé tette a már ki tudja milyen bizottság, ki tudja hányadik ülésén elhangzottakat. Rengeteg munkával és ahogy viccesen szokta mondani, egy bányaló kitartásával jutott el idáig. Nem tanult jól, ezért gyors- és gépíró szakiskolában tanult az általános iskola után. Már javában kávé főzögetős, miniszoknyás titkárnőcske volt, amikor beleunva a monoton munkába és a fáradhatatlanul szexuális ajánlatokkal előrukkoló főnökökbe, leérettségizett, és még mindig a munka mellett jelentkezett a közgázra. Fölvették. Közben folyamatosan járt gyorsíró versenyekre. És megtört a jég: a külseje mellett végre fölfigyeltek a tehetségére is. Egy szép nap próba írásra hívták a parlamentbe. Ezután jöttek a nyelvvizsgák egymás után. Megállíthatatlan volt. Még Endre és a gyerek sem tudta gátolni semmiben, ő pedig beleszeretett a sikerbe.

– Hello, te már itt? Nem arról volt szó, hogy csak hétfőn jössz?

Éva visszazökkent a valóságba, Csilla is megérkezett.

– Csak beugrottam a Jenő helyett, meg jó, o.k., elismerem, már nem bírtam otthon.

Csilla megértőn sóhajtott egyet, és levágódott a szemközti íróasztalhoz. Sokáig kotorászott malaclopásra méretezett táskájában, míg meg nem találta miniatűr kis kézi tükrét, és azon nyomban hozzá is kezdett a protokollhoz, ami az alapozója megigazításával kezdődött. Szúrós szemmel vizsgálta magát. A tüzes, vörös szépség az évek alatt padlizsán lilába ment át, a tekintete tompa, fény nélkülivé vált, amihez a csapások mellett asszisztált az elmaradhatatlan fekete szemceruza is. Első szerelme, aki a férje is lett, és akivel még a főiskolán ismerkedett meg, az évfolyam legtehetségesebb és legjóképűbb hallgatója volt. Minden bulin, ahol csak megjelentek, irigykedve néztek rájuk, ők voltak a giccsesen tökéletes pár, amolyan Barbi és Ken.

lAztán a jóképű Ken harminc valahány évesen az utcán végezte hajléktalanként. Ő maga választotta ezt az életformát egy józanabb pillanatában, mikor ráeszmélt, hogy részegen terrorizálja a gyerekeit és Csillát. Az utcáról pedig a halálba itta magát. Akkoriban Csilla nem kereste a miérteket, csak egyszerűen gyűlölte a férfit, akiben csalódnia kellett, és aki magára hagyta két gyerekkel. Aztán újra férjhez ment egy kevésbé jóképű, de annál meggyőzőbb egzisztenciájú ügyvédhez, akinek a neje szintén korán elhunyt, és a sors fintoraként szintén akkut alkoholizmusa okozta a vesztét. Ezt a házasságot Csilla elviselte volna már csak a jólét miatt is, ha a jog doktora nem a huszonéves titkárnőjében talált volna lelki támaszra. Ezt a csalódást – habár nem járt tragédiával – , de mégis jóval nehezebben viselte, hisz nem egy virtuális ellenféllel, hanem egy másik nővel szemben maradt alul. A válás után a teste megszállottja lett; botox, szemhéj felvarrás és mellnagyobbítás követték egymást, de ő mégsem volt elégedett az eredménnyel, ezért méregdrága kencékkel való arcápolást és aprólékosan felépített sminket írt elő magának, amik a napi rituálé részét képezték. Éva annyiszor végignézte már az egész procedúrát, hogy pontosan tudta melyik mozdulat után kockáztathat meg egy kérdést, amit érezte, lehet, hogy meg fog bánni, de hát valakivel neki is át kell beszélnie a dolgait!

– Figyelj Csillu, ráérsz ma este? Beülhetnénk valahova.

– De kicsim, ma nem megy, randevúm lesz!

– Na és ki az a szerencsés? Csak nem az a helyettes államtitkár a múltkori éjszakába nyúló ülésről?

– Ugyan már, én nem hagyom, hogy pótszerként kezeljenek! – tupírozott kegyetlenül. – Azt hiszi az a barom, hogy mi nem állunk szóba egymással, hogy nem tudom, hogy nálad is bepróbálkozott?! Nem kedvesem, a ma esti randi partnerem egy igazi kemény fiú, egy rendőr, igen.

– Olyan közúti megállítós gyalogkakukk? – húzta Éva.

– Nem kedvesem, illetve nem tudom, nem hiszem, na. Nekem meg abszolút nem számít, hogy mivel foglalkozik.

– Nana!

– Ja, hát a foglalkozás és a pénztárca vastagsága nem jár egymással kéz a kézben, mint tudjuk. Majd kiderül. Szépen sorjában majd minden kiderül.

Már csak az ajkak körülrajzolása maradt vissza, tehát a gumicukorka evés következett.

Paraván effektus ide vagy oda, Évának a hanghatás is már sok volt, és azért csak kitört belőle:

– Le kéne állnod ezeknek a vacakoknak a rágcsálásáról! Mi a francnak koplalsz, és csak ezzel tömöd magad?! Összeragadnak a gyomrodban, undorító!

– Édesem, negyven felett már minden nap számít, ezért okosan kell megtervezni a dolgokat! Tudod mi a gumicukor? Hát csont, bőr, meg szőr! Ergo: kollagén, amihez én nem méregdrága tablettákból jutok hozzá, hanem boldogság hormon-termelő, kis jutalomfalatkákból! Tudod, ami jó a testnek, az jó a léleknek is, vagy fordítva, illetve éppen hogy fordítva is stimmel! Na meg, többet ésszel, mint pénzzel! Kedvesem, ne vedd célzásnak, de te is követhetnéd a példámat! Az óra kegyetlenül jár tik-tak, te sem leszel fiatalabb! Na jó, kanyarodjunk vissza a kiindulóponthoz, miből lett eleged otthon?

– Semmi különös, csak a szokásos, egyszerűen nem bírtam már elviselni az örökös rinyálást, meg a gyertyafényes vacsorákat! Éva az órájára nézett. – Már biztos, hogy Endre az anyjánál van, és száz százalék, hogy újra én vagyok terítéken!

– Megdöbbentő! – rikácsolta Csilla. – Vagyis helyesbítek: megható! Anyuka még most is példásan gondoskodik egyetlen gyermekéről! Tudod mit csinálnék én a helyedben? Fapofával megjelennék én is a vén boszorkánynál, csak nem merne kidobni?!

– Nem is tudom – kezdett filozofálgatni Éva –, talán nálam is minden máshogy alakul, ha lett volna egy ilyen anyám.

– Milyen anyád?

– Hát ilyen menedzselő, aki figyel rám, figyelmeztet, ha hülyeséget csinálok, ilyesmi. Talán máshogy alakult volna az életem.

– Na, az biztos, hogy ha egy értelmes, racionális gondolkodású anyád lett volna, az nem engedett volna hozzámenni ehhez a címeres hülye Endréhez! – összegzett Csilla.

– Talán most minden megváltozik! Nem hiszed el, hogy ki jelentkezett be nálam az FB-n!

Csilla összeráncolta a homlokát koncentrációjában.

– Valami régi hódolód?

– Nem is akárki! Ahmet!

– Ahmet? Az a fantasztikus pincér az étteremből?

– Bizony. Ő. Éreztem, hogy még látni fogjuk egymást az életben. Illetve helyesbítek: tudtam. Érted? Tudtam, hogy megkeres.

– Megáll az eszem, ő most hány éves is lehet? Úgy emlékszem, sokkal idősebb volt nálunk.

– Csak egy tizessel.

– Egy tizessel? Drágám, az már egy öregember! És most mi a francot csinál? Még most is tálcákkal rohangál?

– Nem tudom – vonta meg a vállát Éva. – Még nem beszéltünk igazán hosszan, csak egy üzenetet hagyott, hogy megtalált.

– Hát ez igazán óriási! Megtalált egy pincér, huszonvalahány év után! Tudod hány nője lehetett ennyi év alatt?! Menten beájulok!

– Csilla, mi igazán szerelmesek voltunk egymásba, és most megkeresett, még mindig nem felejtett el! Mi bizonyítaná jobban, hogy a szíve még mindig az enyém? – csöpögött Éva.

– Hát, a farkával jobban jártál volna – zárta le a témát Csilla.

III.

– Teljesen meg vagyok nyugodva, nem csak én késtem el. Szia, hogy vagy? Bocsánatot kérek, hogy már megint velem vagy hajlandó liftezni.

Márk kissé rekedtes hangja megnyugtató érzéssel töltötte el Alízt. Mintha a fiú egy kis melegséget hozott volna a barátságtalan reggelbe és a személytelen irodaházba. Sötét haját összekócolta a szél, egy apró falevél pedig beleakadt kusza fürtjeibe. Alíz hirtelen erős késztetést érzett, hogy kiemelje azt a falevelet a helyéről.

– Én már az iktatóból jövök.

– Aha – próbált mosolyogni Márk.

Néma csend. Alíz a fiút méregette, aki fehér, szűk szabású nadrágot és acélkék inget viselt, és egyre sűrűbben babrált a hajával. Azért a falevél rendületlenül fenn maradt. Márk esetlensége szinte tapintható volt, egyszerre tűnt erősnek és törékenynek. És valóban módfelett emlékeztetett Keanu-ra. Alíz párszor elkapta a pillantását, legalábbis úgy érezte, hogy egymásra néztek, de az egész, már ha nem illúzió volt, csak egy századmásodpercig tartott, aztán Márk lehajtotta a fejét, és sűrű haja a szemébe hullott. Elrejtőzött. Ennyi volt.

Alíz valami megmagyarázhatatlan okból kifolyólag sajnálta, hogy nem képesek kommunikálni egymással. Megbánta a múltkori gorombaságát, és önjelölt Teréz anyaként szerette volna helyrehozni a dolgokat. De valami láthatatlan és áthatolhatatlan kőfal nem engedett semmiféle interakciót. Arra gondolt, hogy ez igazán szomorú, mert talán a fiú is magányos és pont olyan nyomorultul érzi magát, mint ő.

Aztán Márk egyszer csak kutatni kezdett a táskájában és végül egy feltépett tetejű bonbonos dobozt nyújtott feléje.

– Megkínálhatlak? – suttogta szinte alig hallhatón. – Kérlek szeress!

Alíz kissé előrehajolt, úgy, hogy a parányi liftben szinte összeért az arcuk.

– Tessék?! Azt hiszem, hogy nem értettem, amit mondtál.

– Csak azt kérdeztem, kérsz-e a csokiból. Szeress! Könyörgöm!

Alíz megbűvölve bámult a mohazöld szempárba és azon tűnődött, hogy vajon Márk, vagy a saját gondolatait hallotta-e.

– Nem zavar a frufrud? – kérdezte továbbra is suttogón a fiú. – Túlságosan hosszú, eltakarja a szemed, amit éppen, hogy hangsúlyozni kéne!

Alíz szeme elkerekedett a hirtelen támadt stílus tanácsadás miatt, és nem nagyon tudta eldönteni, hogy most a hallható megjegyzésre, vagy a sugallt, nonverbális kommunikációra kéne-e reagálnia, de abban a pillanatban egyszerűen egyikre sem bírt, a döbbenettől nem jött ki hang a torkán.

Kattanás, liftajtó kicsapódása a nyolcadikon. Ahogy Márk kiszállt, még visszanézett rá, és amíg lehetett, fogva tartotta a tekintetével – a bonbonos doboz még mindig a kezében. Alíz próbált koncentrálni, de nem hallott semmit. Utólag megállapította, hogy valószínűleg teljesen megbuggyant.

– Endre, mondd, érezted már azt, hogy hallod valaki más gondolatait?

– Természetesen, nap, mint nap tapasztalom.

– Ne hülyéskedj, komolyan kérdeztem!

Alíz és Endre megszokott délutáni programjuknak hódoltak: a kedvenc kávézójuk teraszán ücsörögtek. A lány a kávéspecialitások, a férfi pedig a túldimenzionált angol muskátlik miatt.

– Én pedig komolyan válaszoltam! – mormolta Endre, és közben azon gondolkodott, miként lehetséges az, hogy a bíbor cirmos petúniák egész nyáron ki vannak szolgáltatva a tűző napsütésnek, mégis ilyen pompázatosak, másrészt meg azon, hogy az ő ábrándos lelkületű unokahúgával vajon mi nem stimmelhet. A lány gyönyörű, vörös hajú, mandula vágású borostyán szín szemekkel, az alakja mint egy topmodellnek, hosszú combú, vékony, de azért ahol kell, kellően domború. Mindehhez okos, szellemes társalgó, és ami Endre szerint nélkülözhetetlen egy igazi nőhöz, kellő mértékben neurotikus, még pont a szórakoztató határon belül. Mindehhez képest semmi önbizalma. Egyszerűen nincs tisztában a külsejével, mintha valami láthatatlan szemellenző nem engedné láttatni vele, hogy mindenki őt bámulja. A szeme sarkából látta, hogy most is egy csomó fajankó méregeti őket, jobban mondva Alízt, aki a legegyszerűbb műveleteket is olyan bájjal és kecsességgel tudta művelni, mintha valami etikett tanár keze alatt nevelkedett volna. Csak őbelőle ez teljesen természetesen jött, semmi színészkedés vagy megjátszás nem volt mögötte. Bezzeg a neje, Éva! Ő aztán tisztában van a vonzerejével és rendesen rá is játszik. A legutolsó trend szerinti frizura, smink, ruha és ha be akar vágódni valakinél, akkor a lábak. Oh, azok a lábak! A lábaiba szeretett bele először. A legformásabbak, amiket valaha látott, és Éva gondoskodott is róla, hogy erről mindenki meggyőződhessen. Folyamatosan miniben járt. Még télen is. Tulajdonképpen akkor volt a legszexibb, amikor a vastag pamutharisnyákhoz puha kötött szoknyákba bújt, és mindezt megfejelte valami ormótlan bakanccsal, ami még jobban kihangsúlyozta a kecses, nyúlánk lábait. Endre beleremegett a gondolatba is.

Aztán a szemüket Alízra meregető semmirekellők miatt összeszedte magát, és próbált olyan testbeszédet felvenni, mintha a lányhoz valami bizalmas viszony fűzné. Úgy érezte ennyi neki is megjár, hogy az örök csodálók táborából, ha csak egy rövid időre is, de az irigyeltek túlpartján érezhesse magát, az meg, hogy pont ilyen nyikhajokat prüszköltethet meg! Na, ezt is megélte! Alíz legnagyobb szerencséjére külsőre semmiféle rokoni kapcsolat nem látszott kettejük közt. Alíz tizianvörös, olyan, mint Rita Hayworth reinkarnációja, Endre pedig jelentéktelen, piszkos szőke hajú, elhízott negyvenes.

– Na szóval, a telepátiáról csak annyit, hogy én a nejem minden gondolatát érzem. Sőt! Továbbmegyek, nem is kell velem lennie, hogy megvalósuljon a telepátia! A múltkor a gyerekkel együtt voltunk otthon, ja, mellesleg üdvözöl, azért nem értesített, hogy itthon volt, mert ez csak ilyen lájmoló – túra volt a vizsgák előtt, mer’hogy Amszterdamba akar menni, vagy hova. Na szóval, nézzük a meccset a Zsoltival, meg azzal a nyolc, kilenc macskával, a fene egye meg őket! Bár a macskák már nem is zavarnak annyira, mint az az elmebeteg galamb!

– Hogy beszélhetsz így egy szárnyaszegett békekövetről, akinek a megmentésében még én is közreműködtem?

Endre kérdőn nézett a lányra.

– Bizony, jól hallottad, és tulajdonképpen még azt is mondhatom, hogy részben nekem is köszönheti, hogy még életben van.

– Nagy hiba volt, hatalmas hiba volt – röhögött Endre.

– Hát mindenesetre elég futurisztikus. Nekirepült az irodaház csupa üveg északi oldalának, és egyszerűen beájult, és lepottyant a gyepre. Na most, a te csodálatosan empatikus nejed éppen arra sétált, szemtanúja volt az esetnek, és kétségbeesetten nézegette, meg forgatgatta az elsőre döglöttnek tűnő madarat. Pechemre épp akkor léptem ki az ajtón, így rám maradt a nemes feladat, hogy telefonáljak az állatmenhelyre. Onnan kijött egy kiscsaj, vizsgálat, szájon át lélegeztetés, ésatöbbi. Ez a békekövet megmentésének igaz története.

Endre arcán valami büszkeség-féle hullámzott át.

– Egyébként meg nem azt mondtad, hogy megeteted valamelyik macskával?!

– Ugyan már! Az az ördögfajzat megtámadja még őket is! Még az a tíz kilós dagadék maine coon se mer a közelébe menni! Na szóval, mondom a gyereknek, figyelj, anyád nincs itthon, használjuk ki a lehetőséget, dobjuk ki az erkélyről ezt a dögöt, azt már csak nem éli túl!

– Nem hiszem el, hogy meg is mertétek csinálni!

– Mi az hogy?! Kidobtuk, de még ezt is túlélte! És itt jön a telepátia, mert úgy öt perc múlva mondom a gyereknek, hogy keresse meg, és hozza föl azt a dögöt, mer’ van egy olyan erős érzésem, hogy az anyja mindkettőnkbe belevágja a nagykést, ha rájön a dologra. Úgyhogy telepátiában is teljesen képben vagyok. Csak azt nem tudom, hogy még meddig bírom ezt az egészet. Hogy van is nejem, meg nincs is. Ha nincs, akkor rohadtul hiányzik, ha meg van, akkor egyszer olyan, mintha a tulajdon gyerekem lenne, máskor meg a leggyalázatosabb ellenségemen is túltesz. Nem tudom miért csinálom még ezt az egészet.

– Azért, mert szereted azt az öntelt tyúkot, aki annak ellenére, hogy kéthetente van csak otthon, és pontosan tisztában van vele, hogy te allergiás vagy minden állatra, mégis Noé bárkáját csinált az otthonotokból. Te pedig csak tűrsz, és lesed minden kívánságát. Ez mi a csuda, ha nem szerelem?! Vagy tévednék?!

– Az öntelt tyúkozásról csak annyit, hogy nem is tudod, mennyire hasonlítotok egymásra. Két tipikus idealista tyúk.

Alíz csöndbe burkolózott.

– Bocsáss meg, nem ülhetnénk egy kicsit arrébb, az árnyékba? – menekült a helyzetből Endre, kivörösödött arcát tapogatva. – Nem bírom a napot, bár már ez sem olyan mint régen, kész röhej, hogy még augusztusban is így vicsorog, én meg két lábon járó melanómaként végzem, pedig megígértem egy öreg haveromnak, hogy nem ebbe fogok elpatkolni. Szegény Géza bácsi azzal töltötte a nyugdíjas éveit, hogy három havonta felvágták az arcát, lecsíptek egy darabot belőle, utána meg visszastoppolták. Mintha valami vacak kis patchwork pokrócot szabdaltak volna!

Az átvackolás procedúrája után Endre még rendelt magának egy hatalmas franciakrémest, és három deci baracklevet.

– Igazán vigyázhatnál egy kicsit jobban magadra! – korholta a lány. – Akinek olyan felesége van, mint neked, annak igenis adnia kell magára. Még néhány év és lepukkant barba papának tűnsz majd mellette!

– Mostanság sehová nem megyünk kettesben. Bár tulajdonképpen a munkája miatt ha akarnánk se tudnánk megoldani közös programot.

– Most nem a közös programokról beszéltem, hanem a hétköznapokról! Egy nőt nemcsak megszerezni kell ám, hanem a megtartásához is kellenek erőfeszítések! – húzta Alíz.

– Édesem, én annak idején sem a szépségemmel fogtam meg magamnak ezt a gyönyörűséget, hanem a humorommal, meg az eszemmel! És megjegyzem, talán te is jobban jártál volna, ha a párválasztásban nem elsősorban a külsőre helyezted volna a hangsúlyt.

– Most Tonyra célozgatsz?!

– Jaj ne is beszéljünk róla! – kezdte el igazgatni a szemüvegét Endre, ami az idegesség legelső jele volt nála.

– Rendben, de te kezdted.

– Inkább arról beszélj, hogy honnan jött ez a telepátiás téma!

– Tulajdonképpen semmiség, említésre sem méltó. Már mondtam, valamelyik nap összefutottam valakivel a liftben, és úgy éreztem, hogy hallom a gondolatait. Határozottan hallottam egy hangot. Olyan nemtelen hang volt, de ha választani kéne, akkor talán inkább férfi. De mindegy is, ostobaság az egész.

– Mondd drágám, nem a saját gondolataidat hallottad? Ez olyankor fordul elő, ha valakiben túlcsordul valami után a vágyakozás, vagy nem is tudom… – mélázott el Endre, de Alíz megrovó tekintete láttán megpróbált teljesen tárgyilagosnak látszani. – Na és mit mondtak azok a hangok?

– Lényegtelen, mondom, hogy hülyeség az egész. Egyébként a fazon is nagyon furcsa, szerintem biztosan van valami defektje.

– Édesem, mindenkinek van valami defektje.

rk egy jéghideg fehérre mázolt lakásban, befőttesüvegeket romantizáló viaszos vászonnal bevont hokedlin fagyoskodott. A kis lak Dani barátjáé volt, a sokat megélt bútordarabot pedig a fiú a nagymamájától kapta. Dani elmondása szerint, ahogy betöltötte a tizennyolcat, és az intézet kapui kinyíltak, rögtön egyetlen élő rokona, a nagyi felkutatására koncentrált. Az öregasszony egy héttel a halála előtt ismerte meg az unokáját, és azzal a lendülettel rá is hagyta rozoga kis vályog házát. A viskóhoz szerencsére jókora füves, gazos terület is tartozott, így viszonylag hamar aprópénzre volt váltható egy láthatóan tudatmódosító szerek hatása alatt álló holland házaspárnak, akik energiafű termesztéssel, meg páros ujjú patások tartásával szándékoztak jelen inkarnációjukban kiteljesedni.

Az ekképp megszerzett pénzből vette Dani a barátságtalan harminc négyzetmétert. Szűk volt és lelakott, de mégiscsak a fiúé, és mindenképp jobb volt annál az összeomlás előtt álló kültelki disznó ólnál, amit a helyi polgármesteri hivatal alkalmazottja mutatott meg neki, mint a nagykorúvá válásának alkalmából hivatalosan neki járó, a reményteljes jövőhöz trambulinként szolgáló fészket. Az ellenkezés lehetőségének a kuckóba befészkelődött patkányok kilakoltatásával egyenértékű volt az esélye. Nem volt mese, az előre elkészített adásvételi szerződésen, a vevő fölötti kipontozott rész dedikálásával Dani még nem sejtette, hogy zsenge korához, valamint állami gondozott minőségéhez képest kétszeres ingatlantulajdonossá válik rövid időn belül. A megszerzett javakat nem volt ideje kiélvezni, inkább elment Londonba mosogatni.

Márk így lehetett Dani harminc négyzetméterének őrző-védő gondnoka. Danival ellentétben neki aztán nem kellett kutakodnia a gyökerei után, ugyanis az ő szülei önként váltak meg tőle, lemondtak róla hivatalosan, de legalább számlát nyitottak neki, amire vagy húsz évig havi rendszerességgel érkezett az apanázs, a felejtés bére, a bűnbocsánat ára, teljesen mindegy minek nevezzük. Aztán fél éve megjelent egy ügyvéd azzal a hírrel, hogy a szülei meghaltak. Autóbaleset. Pár évvel azelőtt az apjában felébredhetett a lelkiismeret, és végrendeletet írt. Mindent rá hagyott. Megörökölt egy lakást, meg egy vastag bankszámlát. Az ingatlan, plusz a teljes berendezés eladásával az ügyvédet bízta meg. Nem volt kíváncsi a részletekre, de azt pontosan tudta, hogy mihez kezd majd a pénzzel.

IV.

Kellemes, csendes, stressz mentes vasárnap délután. A csillagok állása is arra mutat, hogy módfelett remek nap ez az írásra! Dehogyis! A bal oldali szomszéd kutyája úgy ugat, valósággal meg van veszve, mintha kínai szakácsot látna, a jobb oldali meg matematikából korrepetálja a gyerekét, aki valószínűleg meg is fog bukni. Ezen kívül még az alsó és a felső lakókkal is van probléma, de a jobb és a bal oldaliak szerencsére elnyomják a zajongásukat.

Egyedül Jánost, a fekete kandúrt nem zavarja semmi. Olyannyira, hogy lesajnáló tekintetét minduntalan ásításra erőlteti. Unalom és szánalom ad randevút egymásnak a végtelenben helyes pofikáján. Éva védence volt, de egy új szerzemény, valami lelki sérült kutya miatt el kellett jönnie a házból, ő meg volt olyan helyes, hogy hagyta, hogy rá testálják.

Végül is szerette a macskákat, sokkal jobban, mint a kutyákat. Ők, ha valakit szeretnek, azt igazán szeretik, nem, mint a kajáért bárkit körbenyaló ebek. De ez a macska csak úgy volt, akár a fotelben felejtett kardigán.

János ideális világában egy irdatlanul nagy kertben lehetett kalandozni, minden bokrot, meg zöldséget meg lehetett jelölni, hogy mindenki tisztában legyen a hely főnökének kvalitásaival. A régi helyén híre is volt az utcában a menő nőcik közt. De itt semmit nem lehet csinálni. Elege volt a vörös csajból is, aki vagy aludt, vagy szomorkásan töprengett.

Nála még a pápaszemes idióta is jobb volt, az legalább jókat főzött. Itt meg depresszió és hullaszag, úgyhogy hamarosan lép is innen. Ezt már egy ideje eldöntötte, és pont.

– Akárhogyan is, ma mindenképp írni fogok! – fenyítette meg magát Alíz, elvonatkoztatva János lekicsinylő pillantásától, továbbá még arra is emlékeztette önnön érzékeny lelkivilágát, hogy ha nem szedi össze magát, akkor húsz év múlva is iratcsomó hurceválás, gépelés, stemplizés, semmitmondó beszélgetések és irodai intrikák fogják kitölteni a mindennapjait, ő pedig ugyanolyan fonnyadt kis penészvirággá aszódik, mint a többi életpocsékoló. – Hú, hogy ez milyen jól hangzik, „életpocsékoló” – igaza van Margónak, a spontán jött dolgok a legklasszabbak, ezt a kifejezést gyorsan föl is jegyzi.

A blogra is akart egy új cikket írni. Eleinte könnyen ment Keanuról irogatni, mivel egyszerűen megőrült érte. Minden információt beszerzett róla, a filmjeiről, a múltjáról, a jelenéről, és ismerte a teste minden kis zugát, beleértve a műtéti hegeit, a borostája szabálytalanságait, a sűrűsödő ráncokat a szeme körül, az egyre hátrébb húzódó hajkoronája vonalát, az aktuális hízását, fogyását, egyszerűen mindent. Jó eséllyel indulhatott volna egy Ki tud többet Keanu Reeves-ről? versenyen. De a blogon bő egy év után valahogy kifogyott a témákból. Eleinte az olvasók segítettek, tovább görgették az irományai témáit, vitatkoztak egymással, de az utóbbi időben követelőzőek és számon kérőek lettek, így már nem okozott neki élvezetet a blogírás. De a könyve, a saját könyve, amit nem megrendelésre, muszájból, hanem a saját örömére csinál, az teljesen más.

Tehát ma mindenképpen írni fog, mégpedig a könyvét. A zavaró tényezőket teljes mértékben kizárja, és csak hagyja, hagyja, hogy áradjon az ihlet, igen. Ő meg csak lejegyzi, ilyen egyszerű az egész. Volt már rá példa, hogy megtapasztalta azt, amit a profi írók szoktak mondani, hogy néha, mondhatni nem túl gyakran - , de előfordul olyan állapot, amikor csak úgy zsigerből, valami meghatározhatatlan helyről áradnak a gondolatok, csak bírja a szerencsétlen író szusszal, hogy rendesen lejegyezhesse. Ezt szerette volna ő is, de ilyen tényleg csak nagyon ritkán adódott, talán kétszer, vagy háromszor volt ilyen élményben része.

Végre leült az íróasztalhoz, és felnézett a fal kétharmadát elfoglaló poszterre. Mario Vargas Llosa nézett le rá sármosan, ötvenesen. A legjobb író, akit valaha olvasott, és a legszebb férfi is, akit valaha látott! (Talán csak Keanu érhet némiképp a nyomába.) Kérlek segíts! – mormolta a félistennek, aztán végre erőt vett magán, tollat a kezébe, és egy papírlap fölé görnyedve hunyta be a szemét. Várakozott. A belső hangot, a diktálást várta. Nem jött semmi.