Az eredeti mű címe:

Jean Sasson:

Princess

Secrets to Share

2015

Fordította: Farkas Eszter

Szerkesztette: Simonits Mária

Copyright © 2014 by The Sasson Corporation

Hungarian translation © Farkas Eszter, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-386-5

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

JEAN SASSON KÖNYVEI A GABO KIADÓNÁL:

A fátyol mögött (Hercegnő sorozat 1.)

A hercegnő lányai (Hercegnő sorozat 2.)

Királyi sivatag (Hercegnő sorozat 3.)

Sírj tovább, hercegnő (Hercegnő sorozat 4.)

Szerelem a terror árnyékában

Irak lánya, Majada

Ester gyermeke

Fiamért mindent

Jazmína választása

Ennek a könyvnek minden szava valóság.
Vannak köztük nagyon vidám és végtelenül szomorú történetek, de valamennyi igaz.
Néhány nevet megváltoztattunk azok védelmében, akiknek árthat, ha kitudódik a személyazonosságuk.
Sokan a valódi nevükön szerepelnek.

– JEAN SASSON ÉS SZULTÁNA ÁL-SZAÚD HERCEGNŐ

Ajánlás

Ezt a könyvet egy bátor embernek, Raif Badavinak ajánlom.
Annak a férfinak, aki a szabadságért vívott harcban feláldozta a szabadságát.
Ezt az érdemes férfiút az egész világnak ismernie kell.
A szívünk veled érez, Raif Badavi.

Tartalom

Ajánlás

JEAN SASSON ÜZENETE

SZULTÁNA ÁL-SZAÚD HERCEGNŐ ELŐSZAVA

A TITOKTARTÁS NEHÉZSÉGEI

1

JEMEN LÁNGOL

2

A JEMENI SZÉPSÉG

3

NŐURALOM JEMENBEN

4

MAHA TITKA

5

GYALÁZAT PAKISZTÁNBAN

6

MAHA: AHOVÁ A SZÍVED VEZET

7

DOKTOR MÍNA

8

ÉRDEMES SZAÚDI FÉRFIÚ

9

EGY ÁTLAGOS NŐ

10

A BÚCSÚ

UTÓSZÓ

FÜGGELÉKEK

TÉNYEK SZAÚD-ARÁBIÁRÓL

RAIF BADAVI, EGY „ÉRDEMES FÉRFIÚ”

SZÓJEGYZÉK

SZAÚD-ARÁBIA TÖRTÉNETI ÁTTEKINTÉSE 570–2015

JEMEN TÖRTÉNETI ÁTTEKINTÉSE  2011–2015

LEGÚJABB ÉRTESÜLÉSEK JEMENRŐL ÉS KÉT BÁTOR ASSZONY, ITALIA ÉS FIERY ÉLETÉRŐL

SZÍRIA IDŐRENDI ÁTTEKINTÉSE  2011–2015

AZ ISZLÁM ÁLLAM LEFEJEZETT TÚSZAI

NŐK ELLENI ERŐSZAK PAKISZTÁNBAN

A SZERZŐRŐL

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

JEAN SASSON ÜZENETE

Az ember bonyolult, színes, változékony és sokszor kiismerhetetlen lény. Akár zseni, akár hétköznapi, kiábrándító vagy lelkesítő, kedves vagy gonosz, a maga 86 milliárd idegsejtjével és megszámlálhatatlan idegrostjával nincs a tudatához fogható jelenség az egész ismert világmindenségben.

Ha megfejtjük titkait, megismerjük erejének színét és fonákját, talán a világunkat és a benne elfoglalt helyünket is megértjük egyszer. Egyben biztos vagyok: csodálatosan komplikált elménk furcsaságának, szépségének és páratlanságának jóvoltából akkor sem fogynának ki az írók a témából, ha egymilliárd évig fennmarad az emberiség.

Örülök, hogy az olvasó velem tart a következő felderítésen.

Tehát lapozzon tovább, kezdjük meg újabb utazásunkat néhány rendkívüli ember életébe.

SZULTÁNA ÁL-SZAÚD HERCEGNŐ ELŐSZAVA

A TITOKTARTÁS NEHÉZSÉGEI

Egy jó muszlim tudjon titkot tartani.

Nem muszlim olvasóimat talán meghökkenti ez a kijelentés, ezért dióhéjban összefoglalom, miért jellemzi a titoktartás az iszlám társadalmakat.

Aki nem tudná, a muszlim világnak nincsen párja, ha titkolózásra kerül a sor. A legtöbb társadalomban nincsenek biztonságban az emberek titkai. A Nagy-Britanniában és az Egyesült Államokban megjelenő lapok és magazinok botrányosan rosszmájú cikkekkel vannak tele. A történeteket azzal a kizárólagos céllal teszik közzé, hogy bemocskolják az ünnepelt hírességeket, sőt még a hétköznapi embereket is, akik szerencsétlenségükre magukra vonják az újságírók figyelmét. Sok ártatlan életet tett már tönkre az efféle tisztességtelen médiaérdeklődés.

A mi társadalmunknak sok a hátránya, ám akadnak előnyei is. Egy szaúdi újságban vagy képeslapban például sohasem fognak gyalázkodó riportot olvasni. Az iszlám tanítása szerint minden, nem erkölcsös célt szolgáló beszéd rágalomnak számít, és mint ilyen, fölöttébb illetlen viselkedés valamennyi hívő muszlim számára. Tehát rendkívül fontos, hogy az ismerőseink és a magunk védelmében elhallgassuk a titkokat. Ez a bölcsesség Mohamed prófétától ered (béke legyen vele), aki egyszer így szólt az egyik barátjához: „Ha hibát találunk egy muszlimban, de elnézzük azt a hibát, ugyanolyan jót cselekszünk, mint amikor megmentjük egy élve eltemetett kislány életét.”

A Szaúd-Arábiát ismerő olvasó tudja, hogy az országunkban született lánycsecsemők valamikor ki voltak téve az élve eltemetés veszélyének. Mielőtt Mohamed próféta megtiltotta ezt a szörnyű szokást, bevett gyakorlat volt, hogy az apák vagy az anyák így vegyék el a nőnemű újszülöttek életét. Még a próféta tilalmát követően is előfordult, hogy egyes lelketlen szülők és hitetlen muszlimok megszegték a parancsot, elkerülendő, hogy a leánygyermek esetleg szégyent hozzon rájuk. Hazámban máig ott lapul a szülők szívében a félelem, ma is mérhetetlenül rettegnek, hogy a lányaik oktalan viselkedése szégyent hozhat rájuk.

A tudatlanság korában a családok többsége valóban azt hitte, hogy egy lány világrajöveteléből semmi jó nem származik. Ezért aztán kivitték a csöpp kislányokat a sivatagba, ahol az apa sekély gödröt ásott, letette az ártatlan csecsemőt a földre, hogy élve betemesse a homok, és borzalmas kínhalállal haljon meg.

Azokat az apákat és férfi családtagokat azonban, akik megfogadták a próféta tanítását, és mindent elkövettek, hogy megmentsék az ártatlan leánycsecsemők életét, a férfiak díszének tekintették. Ezért a hívők úgy értelmezik a próféta tanítását, hogy ha megtartjuk magunknak a titkokat, amelyek gonosz pletykára vagy társadalmi felelősségre vonásra adnának alkalmat, az annyi, mintha életet mentenénk.

Bár az elsők között voltam, akik felismerték társadalmunk bizonyos nemkívánatos elemeit, ugyanilyen örömmel tárom fel a szaúdi életmód előnyös oldalait. Az egyik ilyen pozitívum a próféta rágalmazásra és hazudozásra vonatkozó szavaiból következik. Aki Szaúd-Arábiában születik, annak nem kell tartania attól, hogy hazugságokat terjesztenek róla vagy a szeretteiről. Ha mégis megteszi valaki, szigorúan megbüntetik. A rosszallás és a biztos társadalmi megrovás elnémítja a pletykafészkek nyelvét.

Muszlim országomban a tisztelet elveszítése felér a halállal. Vagyis akiről a szaúd-arábiai bírósági tárgyalásokon beigazolódik, hogy másokat rágalmazott, arra börtönbüntetés vár, emellett nyilvánosan levetkőztetik és megkorbácsolják. Rágalmazók, vigyázzatok!

Kislány koromban gyakran üldögéltem muzulmán édesanyám térdénél, aki az iszlám tanítása szerint élte egész életét. Ma is előttem van a nap, amikor a titoktartásra figyelmeztetett. Gyengéden ujjai közé fogta kicsi nyelvemet, lassan meghúzta, és azt mondta: „Szultána, a próféta egyszer ugyanígy megfogta a saját nyelvét, mondván, erre vigyázzatok.”

Gyerekkoromban elöntött a boldogság, amikor drága anyám arra intett, vessek féket a nyelvemre, ne fecsegjek ki titkokat, mert semmi jó nem származhat abból, ha közszemlére tesszük a helytelen viselkedést. Igaz, fiatalságomban képtelen voltam éretten megítélni a tetteimet, ezért kizárólag magamra alkalmaztam a tanácsát; saját csínyeimet titokban tartottam, míg Ali bátyám, rossz szellemem gonoszságait mindenkinek elmondtam.

Az az olvasó, aki jól ismeri ifjúságom és felnőttkorom történetét, tudja, hogy bátyámmal kapcsolatban sohasem tartottam be teljes mértékben anyám megszívlelendő útmutatásait.

Azzal sem vitatkozom, aki úgy gondolja, sok titkot elárultam már a saját országomról, de felhívom a kritizálóim figyelmét, hogy témáimat rendkívüli óvatossággal kezelem; minden erőmmel védem azok valódi nevét, akiknek a tetteiről írok, noha a szaúdi bíróság vagy a szaúdi sajtó már beszámolt róluk, tehát a világ már az én leleplezésem előtt értesülhetett a titkaikról.

A prófétának hála, minden általam ismert muszlim élvezettel rejtegeti a titkokat, én sem vagyok kivétel a szabály alól. Titoktartó tulajdonságomat férjem, Karím is jól ismeri, aki gyakran megjegyzi, hogy egyetlen muszlim sincs az ismerősei között, aki nálam hajlamosabb lenne a titkolózásra. Amikor ilyeneket mond, udvariasan mosolygok, sohasem vallom be, hogy van némi bűntudatom, amiért fontos dolgokat hallgatok el a férfi elől, aki a férjem. Elismerem, bár kedves és gondoskodó embernek tartom magam, mégis tökéletlen emberi lény vagyok.

Aki követi a híreket, tudja jól, mennyire megrendült az arab országok stabilitása. A kaotikus időkben rengeteg, a közfigyelem számára ismeretlen titok bukkan napvilágra. Tavaly elmondták nekem szaúdi kormányunk legmagasabb államtisztviselőinek titkait. Királyi unokatestvéreim, és ami ennél is fontosabb, saját családtagjaim titkai tárultak fel előttem. De a bántalmazott és boldogtalan nők titkai a legkedvesebbek a szívemnek. Ezek a zaklatott asszonyok kitárták előttem a lelküket. Sokan kérleltek, osszam meg titkaikat a világgal. Nemes szándék vezeti őket: úgy gondolják, ha siralmas helyzetükkel felkeltik a világ figyelmét, azzal más asszonyok életét is megmentik, akiket ugyanez a sors fenyeget.

A Közel-Kelet lángokban áll, a végtelen kegyetlenséggel dúló háború rengeteg emberéletet követel és fenyeget Szíriában, Irakban, Líbiában és Jemenben. Konfliktushelyzetben a nők és a gyerekek állnak a férfiak erőszakoskodásának célkeresztjében. A titkaik terhét cipelő, megerőszakolt és megkínzott nők egyedül a többi nővel akarják megosztani legsötétebb pillanataikat. Ne higgyék, hogy nincs bennük kurázsi, hiszen a hősöknél is bátrabbak már csak azért is, amiért tovább mernek élni. A legmagasabb hegyről kürtölnék szét a haragjukat, ha nem félnének a megtorlástól. És ennél is fontosabb, hogy nem akarják anya nélkül hagyni apró gyermekeiket, tehát kínlódnak tovább.

Ultrakonzervatív kultúrákban a nőknek sajnos tartaniuk kell férfi rokonaiktól, ugyanakkor rettegniük kell a szigorú muszlim társadalom rosszallásától is, amely a férfi pártját fogja az áldozattal szemben. Amikor ártatlan nőket erőszakolnak meg, az én világomban többnyire őket hibáztatják a szerencsétlenségükért. A későbbiekben történetekkel bizonyítom ezt a vérlázító igazságtalanságot.

Noha fontos titkokról rántom le a leplet ebben a könyvben, körültekintő leszek, és csakis azokat osztom meg, amelyekkel nem árthatok. Ha megkértek rá, nem árulom el a lányok és az asszonyok nevét. Ha más forrásokban már közzétett neveket vagy titkokat adnék tovább – és azok a források a saját nevükön emlegették a titkok közreadóit –, nem én hoztam rájuk a bajt.

Egyik fontos, sokáig őrizgetett titkomat Karímtól, a férjemtől tudom, aki a Jemen elleni bombázások kezdetére figyelmeztetett. Idegesen őrizgettem a titkot, hiszen országunk biztonsága volt a tét. Mára viszont az egész világ tudja, hogy új királyunk, Szalman, szaúdi pilótákat küld harcba a szomszédos Jemenben harcoló húszik ellen. Ha olvasóim ismerik Szaúd-Arábia történetét, tudják, ritkán bocsátkozunk harcba országok és fegyveres csoportok ellen. Harcias nagyapám, Abdel-Azíz ugyan az ellenséges törzsekkel csatározva szerezte meg országunk hatalmas területét, de miután Szaúd-Arábia életképes nemzet lett, félrerakta a kardját, hogy diplomáciai bölcsességgel oldja meg a politikai kérdéseket.

Csakhogy országom ma ténylegesen háborút visel a Jemen elfoglalására és kormányzására törekvő lázadókkal. Déli szomszédunkkal ősi kötelék és személyes jó viszony fűz össze bennünket. A nyugtalanító konfliktust át- meg átszövik az iráni vita szálai – Irán a sah uralkodása alatt nem okozott problémát a környezetének, de az 1979-es forradalom után, amikor a klerikusok átvették a hatalmat az országban, és sokak haragját kiváltva a határok felé pislogtak, a szaúdi szívekben fellobbantak a jövőtől való félelem szikrái.

Ma úgy látszik, hogy amitől féltünk, bekövetkezett. Jemennel Irán és Szaúd-Arábia is hadiállapotban van, Irán a húszi lázadókat támogatja, míg Szaúd-Arábia ellenük harcol, ezért előfordulhat, hogy a két ország végül fizikailag is egymás ellen fordul. Amennyiben ez a borzalmas forgatókönyv megvalósulna, az egész régió lángba borulna, és nemcsak a Közel-Kelet, hanem a távolabbi területek is veszélybe kerülnének. A közel-keleti totális háború továbbterjedésének következményeit szem előtt tartva minden józan embernek imádkoznia kellene, hogy a konfliktus ne csapjon át olyan háborúba, amely veszélyt jelent az egész világra. Pillanatnyilag Jement, valamint a Szaúd-Arábiát, Bahreint, Kuvaitot, Ománt, Katart és az Egyesült Arab Emírségeket tömörítő Öböl menti Együttműködési Tanács (angol rövidítése GCC) országait érinti legjobban ez a konfliktus.

Szánok minden szenvedőt, de gondolataim a nőkhöz és a gyerekekhez szállnak, mert őket sújtja legjobban a káosz és a háború. Nekem semmi sem fontosabb a nők méltósághoz és szabad élethez való jogánál.

A jemeni nők és gyerekek személyes gondjai mindig nagy kihívást jelentettek, mivel a nők már azelőtt is rengeteget szenvedtek a kegyetlen nemi megkülönböztetéstől, mielőtt a húszi lázadók az ország vezetésére törtek volna. Most, a háború idején szinte elviselhetetlen a nők élete.

Jemen bizonytalan helyzete nagymértékben hatott az életemre és családom tagjainak az életére. Egyetértünk és vitatkozunk Karímmal a régiót izgalomban tartó események miatt. Sajnos be kell ismernem, titkolóztam előtte, ahogyan ő is titkolózott előttem, ami nagy felfordulást okozott az otthonunkban. Mindezek ellenére egy család maradunk, semmi sem változtathatja meg az egymás iránti szeretetünket.

1

JEMEN LÁNGOL

Néha olyan közel vagyunk egy emberhez vagy egy országhoz, hogy megfeledkezünk a fontosságáról, sőt néha arról is, hogy egyáltalán létezik. Ez velem is megtörtént. Az elmúlt húsz évben a Szaúd-Arábiával szomszédos országok legfontosabbika egyszerűen kiment a fejemből. Jemenről beszélek, az államról, amelynek 1770 kilométernyi közös határa van Szaúd-Arábiával. Hosszú éveken keresztül egyszerű volt az átjárás, a jemeniek és a szaúdiak tetszésük szerint közlekedhettek, de a Közel-Keleten kitörő heves lázadások és erőszakos cselekmények hatására országom egy fal építésébe fogott, amelyet szaúd–jemeni határzárnak hívnak. A szerkezet három méter magas betonlétesítmény, elektromos érzékelőkkel felszerelve. Emiatt vita támadt a két kormányzat között, a jemeniek állítása szerint a fal éppolyan káros a jemenieknek, mint az Izrael nyugati határán húzódó fal- és kerítésegyüttes a palesztinoknak. A vitriolos megjegyzés, melyben Izraelhez hasonlították Szaúd-Arábiát, azt eredményezte, hogy családom férfi tagjai váltakozó lendülettel építették tovább a falat. Ám a jemeni feszültség tovább fokozódott, ezért nem hagyták, hogy az érzelmeik befolyásolják a terveiket. A szaúd–jemeni határzár mára valóság a két ország számára. A szűkebb világomban állandósuló erőszakkitörések láttán fájó szívvel el kell ismernem, talán minden országnak javára válna egy ilyen fal.

A szaúdiak tehát háborúban állnak, és meglehet, hogy ez a sokat kritizált határ fogja megvédeni sokak életét.

A közelmúltban történtek hatására a Jemenről és a jemeniekről alkotott, régóta feledésbe merült bírálatok ismét felszínre kerültek, és rögeszmésen elhatalmasodtak.

Emlékszem, 1436. dzsumáda asz-szania volt – a Gergely-naptár szerint 2015. március 25. napja –, amikor először fellángolt az indulatom. Ezen a bizonyos napon parancsolta meg Szalman nagybátyám – Abdullah király 1456. rabi asz-szani másodiki (2015. január 23.) halála után Szaúd-Arábia új uralkodója – a szaúdi harci gépek pilótáinak, hogy oldozzák ki bombáikat a jemeni szakadár húszi lázadók fölött. A szaúdi hadmozdulatok első pillanatától felvillantak előttem az életem során felgyülemlett emlékképek, de olyan élesen, akár a felrobbanó bombák fénye.

A jemeni húszi lázadók hosszadalmas történetét ugyan nem részletezem, néhány tényt azonban elárulok róluk, amelyek más országokban nem kerülnek be az újsághírek közé. Tudom, könyveim olvasói gyakran leveleznek a szerzővel, sőt azt is hallottam, szívesen fogadják az életemre és a régió asszonyainak életére kiható események történelmi előzményeit. Tiszteletben tartom az olvasók érdeklődését, jó ismerni a jelenlegi történések hátterét.

A húszi lázadók egy évtizede csatáznak a jemeni rendszerrel. Ez a lázadás, amelyet Huszein Badreddin al-Husziról neveztek el, óriási szerencsétlenséget idézett elő Jemenben, és nagy riadalmat váltott ki Szaúd-Arábiában és az Öböl menti országokban. Érdemes megismerkednünk Huszein al-Huszi életével, noha én nem értek egyet a tanaival.

A jelenlegi bajok nem a szokásos szunnita–síita ellentétből fakadtak, noha al-Huszi istenfélő vallási vezető volt, aki 2002-ben azzal tűnt fel Jemenben és Szaúd-Arábiában, hogy a sarkhát, vagyis a húszik csatakiáltását kántálta. A vallási vezető így énekelt: „Isten hatalmas. Halál Amerikára! Halál Izraelre! Átok a zsidókra! Győzzön az iszlám!” Azzal tökéletesen egyetértek, hogy Isten hatalmas, al-Huszi provokatív sarkhája azonban szükségtelenül kihívó. A gyűlölködő szlogen a húszik jelképe – a szavakat, a csatakiáltásokat ráfestik a zászlóikra. Csak a szavak alapján elszánt vitapartnernek gondolhatjuk a húszikat, ám mindeddig nem sikerült rávenni őket, hogy engedjenek harcias álláspontjukból.

Huszein al-Huszi 2002-es beszédéből fröcsögött a gyűlölet Amerika felé. Kihívó beszédében (mely rendkívül népszerű lett a tömegek előtt) azt kérdezte: „Miért jött Amerika Jemenbe? A demokrácia terjesztésének, a terrorizmus legyőzésének ürügyén? Azért, hogy tájékozódjon a jemeni helyzetről, és azután eldöntse, milyen projektekre van szükség Jemen fejlődéséhez? Vagy azért, hogy felszántsa a földet? Hogy méhkasokat építsen? Azért jöttek az amerikaiak, hogy velünk dolgozzanak, vagy valami másért? Amerika a legnagyobb ördög, ő áll a világ minden baja mögött.”

És bár Amerika – akárcsak a többi ország – nem mondható tökéletesnek, csak a tudatlanok állítanak olyat, hogy ő áll a világ minden baja mögött. Az ostobaság tiszteletlenséget szül aziránt, aki mondja. Vajon nem volt elég gonoszság a világban az Egyesült Államok megalakulása, vagyis 1776 előtt is?

És noha Huszein al-Huszi a mai jemeni lázadók arca, a húszi mozgalom gyökerei visszanyúlnak ahhoz a megmozduláshoz – bár akad néhány kisebb eltérés tőle –, amelyet Szaláh Ahmed Feletah vallási vezető robbantott ki 1986-ban.

Feletah változás iránti szenvedélye megtetszett Huszein al-Huszinak, a hasonló ideológiai érdeklődésű papnak. A kis forradalom nagy aggodalmat keltett a régióban. Amikor Jemenben 1994-ben kitört a polgárháború, Feletah és al-Huszi Jemen déli részének pártjára állt. Csakhogy a konfliktusból Észak-Jemen került ki győztesen, Feletah és pártja elvesztette a támogatást.

Olvasóim kedvéért megpróbálom kurtára fogni a hosszú forradalom történetét. Huszein al-Huszi Badr al-Huszi vonzó külsejű, karizmatikus személyiségű fia volt. Huszein apja tanain nőtt fel, de apjával és Feletahhal ellentétben azt képzelte, békés úton is elérhető a változás. Hivatalért folyamodott, és a parlamentben dolgozott. Miután szép lassan kiábrándult a Nyugatra kacsingató kormányzatból, Huszein arra a következtetésre jutott, hogy hivatalnokként nem képviselheti sikeresen a céljait, ezért 1977-ben lemondott, és létrehozta a Hívő Fiatalok elnevezésű politikai szervezetet.

A jemeniek messzemenően támogatták a jóképű, delejes hatású férfit. Hamar óriási népszerűségre tett szert, és sok követője akadt. A kormányzat természetesen veszélyes reakciósnak nyilvánította. Lelkes követői elözönlötték a kormányhivatalokat, és a Korán konzervatív alkalmazását követelték. Al-Huszi tömeges támogatottságával fokozódott a feszültség. Mivel a kormányzat hatalmi legitimációja elleni fenyegetésnek tartotta al-Huszit, 2004-ben kitört a háború a kormány és al-Huszi között. Csakhogy irdatlan mennyiségű pénzt emésztett fel, ezért különböző kormányzati vezetők találkoztak al-Huszival, arra kérték, fogalmazza meg a követeléseit, hogy tárgyalásokkal vethessenek véget a lázadásnak. Huszein al-Huszi azt felelte, hogy neki nincsenek követelései. Semmi mást nem akar, csak azt, hogy a jemeni fiatalokat az igazi iszlám hitre oktassák, a jemeni hivatalnokok ne működjenek többé együtt a Nyugattal, de főként ne az Egyesült Államokkal.

Egyik oldal sem ért célt, a harcok kiújultak. A kormányerők megtámadták al-Huszi otthonát, őt és testőreit megölték, több családtagja megsérült.

Amint az a forradalmaknál lenni szokott, a vezér halála felfokozza a harci szellemet. Huszein al-Huszi fivére, Abdel Malik vette át az egyre szélesedő mozgalom vezetését. Az Abdel Malikot követő harcosok Anszár Allahnak, Isten segítőinek nevezik magukat.

A jemeni kormányzat ekkor ébredt rá, hogy a húszi lázadás túlnőtt halott vezérén, ugyanis több feszültséggel fenyegetett, mint al-Huszi életében. A felkelés annyit ártott a kormánynak, hogy a jemeni elnök kegyelmet helyezett kilátásba, ha véget vetnek a harcoknak. Abdel Malik és harcosai azonban elutasították az ajánlatot.

Az évek során időszakos harcok dúltak, és 2008-ra, mint egy soha ki nem alvó erdőtűz, a szaúd-arábiai határ közelébe értek. Szaúdi fegyveresek és húszi harcosok egymást lőtték a határon. Rijádban megkongatták a vészharangot.

De most térjünk vissza a régóta halott Huszein al-Huszihoz. Amikor 2004-ben megölték, a kormányzat félt, hogy búcsújáró hellyé válik a sírja. Ezért elutasították a család kérését, nem adták át a testét, hogy illő módon eltemethessék, inkább elégették egy börtön udvarán. Tettük olyan keserűséggel töltötte el a húszikat, hogy nyolc évvel később, 2012 decemberében a jemeni kormány kiadta a hamvakat a családnak, annak reményében, hogy a barátságos gesztus elősegíti a nemzeti megbékélést.

Tévedtek. A temetés lázadást szított. Attól kezdve máig dúl a harc a húszi harcosok, a jemeni kormányerők és más csoportosulások között. Néhány állandó harcban töltött év után a lázadók megdöntötték a jemeni kormányt, és átvették az irányítást az ország felett. De ami ennél is tragikusabb, sok ártatlan jemeni keveredett a tűzvonalba, sok ezren meghaltak, rengetegen elveszítették az otthonukat, és földönfutóvá váltak.

Amikor a lázadók hadmozdulatai már a hazámat fenyegették, családom férfi tagjai úgy érezték, nincs más megoldás, fel kell venni a harcot a húszik ellen, meg kell fosztani őket a hatalomtól, hogy egy kevésbé erőszakos vezetés váltsa fel őket.

Ezzel Szaúd-Arábia történetének új és legkevésbé megnyerő szakaszához érkezett, amikor úgy érezzük, attól a szomszédunktól kell megvédenünk magunkat, amelyhez ősidőktől fogva gyümölcsöző és szoros kapcsolatok fűznek. Királyunk koalícióra lépett a többi arab állammal, és az Egyesült Arab Emírségekkel, Kuvaittal, Katarral, Egyiptommal, Marokkóval, Jordániával, Bahreinnel, valamint Szudánnal közösen légicsapásokat mért Jemenre. Bár egyetlen ember sem örül a háborúnak, nem tagadom, sok szaúdit büszkeség töltötte el az összarab katonai intervenció hírére, ugyanis megszokták, hogy a kormány Amerikához és más nyugati szövetségeseihez fordul védelemért. A szaúdiak többsége tudatában van annak, milyen hatalmas pénzbe kerül a királyságnak a katonaság, és azt vallja, hogy országunknak bármi áron meg kell védenie magát.

Így jött el a nap, amikor Szaúd-Arábia és a többi arab ország összefogott, hogy megoldja problémáját a szomszédban.

* * *

Tisztelt férjem, Karím ugyan sok olyan titkot tud, amelyet csak országom férfi uralkodói ismerhetnek, a háború első napjától kezdve együtt nézte velem a végtelenségbe nyúló tévéhíradókat, együtt olvastuk az interneten megjelenő cikkeket Szaúd-Arábia katonai beavatkozásáról Jemenben. Amikor tudtomra adta, hogy a művelet a Döntő Vihar elnevezést kapta, elképedtem.

– Férjem – mondtam neki –, ez nem bölcs dolog. A szaúdiak többsége a Sivatagi Vihar hadművelettel fogja összekapcsolni a katonai akciónkat.

Természetesen a Kuvait megszállására adott válaszra gondoltam. A szaúdi katonai vezetésnek jobb ötlete is lehetne, mint az amerikaiak majmolása.

Karím némán megvonta a vállát, mint akinek eszébe sem jut ilyesmi.

Hangosan fújtam egyet, hogy figyelmeztessem, a női agy sötétebb sarkokba is belelát, mint a férfié. Minden honfitársam emlékszik rá, hogy a Sivatagi Vihar hadművelet után majdnem minden szaúd-arábiainak megkeseredett a szája íze. A háború után évekig ideges hangulat uralkodott, az átlagemberek ugyanis ellenszenvesnek találták, hogy éveken át az olajból származó milliókat költöttünk a szaúdi hadigépezetre, az uralkodóink mégis úgy vélték, a hazai hadsereg nem képes megvédeni az országunkat.

Mégsem folytattam, mert láttam, hogy Karím megfeszült állkapoccsal várja a replikámat. Úgy döntöttem, némasággal lepem meg. Szeretem a váratlan reakciókat, nem akarok könnyen kiismerhető nő lenni. Ezért nem vitatkoztam, kedvesen rámosolyogtam a férjemre, és megkérdeztem, kér-e egy erős kávét és némi süteményt. Karím bólintott, és szívesen evett egyet az arab mézes desszertből, amelyet kifejezetten családunk férfi tagjai számára készít a konyhai személyzet, mert egészen odavannak az ilyesmikért. De még az édesség majszolása közben sem tűnt el az enyhén zavart kifejezés az arcáról, ugyanis ritkán esik meg, hogy könnyen beadom a derekam, vagy nem az enyém az utolsó szó.

Kis idő múlva megállapítottam, hogy a férfiak és a nők gondolkodásmódja sohasem lesz egyforma. Egyre komorabban hallgattam, amint Karím a katonai sikereinken örvendezik, és eltűnődtem, nem lehet-e háború nélkül megoldani a problémát. Nem szégyellem bevallani, de Karím ujjongása közben csorgott a könnyem. Csak a gyanútlan jemeni civilek fejére potyogó bombákra bírtam gondolni. Több mint 200 000 ember vált földönfutóvá, az áldozatok száma napról napra emelkedett, a szorongásom pedig nőttön-nőtt. Amikor Karím egyszer felugrott, és a levegőbe csapott örömében Jemen veszteségei hallatán, döbbenten néztem rá, bemenekültem a hálószobámba, bezártam az ajtót, és nem vettem tudomást róla, hogy bebocsátást kér.

* * *

Mélységes fájdalommal kérdeztem magamtól: Szultána, hogy felejthetted el déli szomszédunkat és lakóit? Jemen és a jemeniek gyerekkorom óta át- meg átszőtték családi életünk minden oldalát. Kislányként először apám fiatal teafiúi révén szereztem tudomást az országról. A legtöbb szaúdi királyi háztartáshoz hasonlóan mindig akadt belőlük egy-kettő a palotánkban.

Megszoktam, hogy a szaúdi férfiakat fehér tobéban, bokáig érő, ingszerű viseletben látom, ezért meghökkentett azoknak a teafiúknak a kirívó öltözéke. Először abban a korban akadt meg rajtuk a szemem, amikor már észrevettem, ha nem a családtagjaim vesznek körül. Megtorpantam, megbámultam a rövid futát, a körbetekert szoknyát, amelyet a fekete kabát alatt viseltek. Ám gyakorlatlan szememet a jemeni görbe tőr, a híres dzsambia vonzotta leginkább, amelyet kényelmesen a szoknya derekába dugtak. A teafiúk mesheddával koronázták meg nemzeti öltözéküket, a sálat a fejük és a válluk köré tekerték, míg lábukat egyszerű szandálba bújtatták.

Először ugyan a nemzeti viseletükre figyeltem fel, de a tartásuk és az arcuk is izgatta a képzeletemet. Valamiért minden jemeni teafiú, akivel találkoztam, siralmasan vékony volt. És azzal a vékony testükkel kitartóan, de az órákig tartó várakozástól roskadtan ácsorogtak. Míg a tartásuk csüggedtségről árulkodott, az arcukon reményteli kifejezés honolt, hátha megkíván egy édes teát vagy egy keserű kávét valaki a családból. Azt hiszem, nincs annál fárasztóbb foglalkozás, mint arra várni, hogy mások megszomjazzanak.

Mivel még gyerek voltam, nem érdekelt a mások baja. Emlékszem, megpördültem a sarkamon, és Szara nővéremhez siettem, hogy elmeséljem, milyen lenyűgöző látványban volt részem. Csakhogy élénk lelkendezésemre felfigyelt az anyám. Gyönyörű anyám néma rosszallással tekintett rám, mielőtt gyengéden arra intett, hogy a lánygyerekek mindig nézzenek maguk elé, számolják a lépéseiket, és mindenképpen győzzék le a kísértést, hogy megbámuljanak valakit, aki különbözik tőlük, főleg ha az ellenkező nemhez tartozik. Megpróbáltam engedelmeskedni anyámnak, de sohasem tudtam megállni, hogy ne pislogjak azokra a törékeny fiúkra. Igaz, szokásom szerint alaposan körülnéztem előtte, nehogy valamelyik családtagom észrevegye merész pillantásaimat.

Későbbi időből politikai témájú beszélgetések jutnak eszembe, amikor apám és fivérei a Jemennel kapcsolatos zavaró jelenségekről vitatkoztak. Emlékszem, többek között az volt az érzésük, részben az okozza a problémát, hogy míg Szaúd-Arábia nagyon gazdag, a szomszédunk nagyon szegény. A jemeniek az olajnak köszönhető gazdagság kezdete óta számítottak Szaúd-Arábia nagylelkűségére. Pedig a jemeni nép nagyon büszke, és sohasem alázkodik meg. Így én sem találkoztam egyetlen olyan jemenivel sem, aki kevesebbnek érezte volna magát a gazdag szaúdiaknál. Nincs még egy nép, amelyik olyan öntudatos lenne, mint a jemeniek.

Felsóhajtottam, és kényelmesebb ruhát vettem, mert aznap este látni sem akartam a férjemet. Miután ágyba bújtam, és kértem egy pohár hideg almalét, két különleges jemeni nőn időztek a gondolataim, akikkel felnőttkoromban ismerkedtem meg. Italia és Fiery a nevük.

Nincs a földön két nő, aki jobban különbözne egymástól. Italia a legmélyebb szegénységbe született, korai éveit félelem és állandó nélkülözés kísérte. Amikor tizenéves korában káprázatos szépséggé fejlődött, amiatt szenvedett, ami megszabadította a szegénységtől.

Fiery ezzel szemben tiszteletre méltó, középosztálybeli családban jött világra; tudós apját bölcs és tisztességes embernek ismerték. Apja helyzete sokat számított két fia és három lánya életében. Fiery külseje mindig hétköznapi volt, de rendkívül színes egyéniséggel párosult; ismerősei gyakran mondogatták, hogy a csúnyácska Fiery úgy ragyog, mint országom legnagyobb szépségei, ahol nem az intelligenciája vagy a személyisége, hanem az arca határozza meg a nőt. Az igénytelen külsejű Fieryt úgy megbecsülték, amennyire egy nőt becsülni lehet Jemenben, amely ország a nőkkel való bánásmód tekintetében Szaúd-Arábia mögött áll, és ahol a Világgazdasági Fórum (WEF) 2006-os jelentése szerint a legrosszabb nőnek lenni a világon.

Örülök ugyan, hogy Szaúd-Arábia és a Perzsa-öböl menti országok kissé feljebb kerültek azon a bizonyos listán, de annak már nem örülök olyan nagyon, hogy a jemeni nők nem juthattak feljebb a szabadság létráján a több függetlenség és a nagyobb jólét felé.

A csodaszép Italiától és az intelligens Fierytől sokat tanultam Jemenről és az ott élő nőkről. Életük összefonódik szomszédunk jó és rossz oldalaival.

Úgy gondolom, asszonyai magánéleténél nincs alkalmasabb módszer, hogy felfedezzük egy ország legfontosabb tulajdonságait.

2

A JEMENI SZÉPSÉG

A szép nőket egész életemben Szara nővéremhez mértem. Olyan csodás fizikai adottságokkal rendelkezik, hogy mikor Aszad, Karím fivére véletlenül megpillantotta őt apám palotájának női kertjében, a szó szoros értelmében elakadt a szava. Aki olvasta életem regényének első kötetét, részletesen ismeri Szara és Aszad udvarlásának és házasságának történetét; csodálatos szerelem az első perctől máig, és minden remény megvan rá, hogy egész életükben az marad.

Családunkból senki sem lepődött meg Aszad reakcióján, mert akit az a szerencse ért, hogy fátyol nélkül láthatta Szara arcát, mindig kijelentette, még sosem látott szebb nőt nála. Ráadásul Szara szépsége nem korlátozódik a külsejére. Szíve és esze ugyanolyan páratlan a maga nemében, mint a megjelenése. Aszad, aki már évek óta a férje, gyakran hangoztatja, hogy a felesége minden tekintetben tökéletes. Szó, ami szó, Aszad állandó rajongása meglehetősen fárasztó lenne, ha nem szeretnénk annyira Szarát. Így valamennyien egyetértünk abban, hogy drága Szaránk minden tekintetben páratlan.

Amikor először megpillantottam a jemeni Italiát, annyira megigézett a külseje, hogy nyíltan megbámultam. Szemem beitta varázslatos szépségét – nem múlta felül, de megközelítette Szaráét.

Legelőször egyik királyi kuzinom, apám legfiatalabb húgának lánya, Amíra palotájában találkoztam Italiával. Amíra bensőséges partit adott nyolc királyi unokanővérének, hogy a köreinkben kitört botrányokról beszéljen velük.

Nyilvánosság előtt ugyan az ál-Szaúd férfiak jelentik a királyi családot, de a problémákat többnyire a nők oldják meg csendben, egymás között, mielőtt kiszivárognának. Előfordul, hogy a világban utazgató királyi hercegnők helytelenül viselkednek, de ezt csak családunk nőtagjai tudják. Amikor ilyesmi történik, az idősebb hercegnők elbeszélgetnek a fiatalokkal, eltiltják őket a további helytelenkedéstől, így elkerülik a királyi család férfi tagjaitól várható súlyos büntetést.

Egy szövevényes, hétről hétre gyarapodó királyi családban rengeteg efféle bonyodalom adódik. Szégyenünket időnként szándékosan kiszivárogtatják a nyugati sajtónak. Bizonyára sok olvasóm emlékszik arra az esetre, amikor egyik unokanővéremet Európában letartóztatták, mert bántalmazta a szobalányát. Mivel gonosz cselekedete számtalan külföldi magazinban megjelent – amivel kínos helyzetbe hozta azokat, akik tisztességesen bánnak a háztartási alkalmazottaikkal a családban –, semmit sem tehettünk a probléma megoldásáért. Ezért a modernebb felfogású királyi hercegnőkkel arra fordítjuk az energiánkat, hogy belső köreinkben oldjuk meg a bajokat. Ám az Amíránál tartott összejövetel célja politikusabb volt a megszokottnál, ezért meglepődtem a csendesen üldögélő, elegáns idegen láttán, aki a világ legfestőibb kertjeit bemutató albumot lapozgatta.

Azonnal tudtam, hogy a szépség nem szaúdi, mert jellegzetes nemzeti sajátosságaink vannak. Pontosan ugyan nem tudom megfogalmazni, de mivel szaúdi vagyok, majdnem mindig meg tudom mondani, hogy egy arab nő szaúdi vagy sem. Azt ugyan nem tudtam megállapítani, honnan származik, de azt igen, hogy „nem közülünk való”.

Háziasszonyunk nyájasan felállította az ismeretlen látogatót, és bemutatta nekünk.

– Kedves kuzinok – mondta Amíra –, Italia drága vendég az otthonomban. Be akartam mutatni nektek, mielőtt visszavonul, ugyanis rendkívül kimerítő utazáson van túl.

Italia megkülönböztetett kedvességgel elmosolyodott, bólintott, lágy hangon – és határozott jemeni dialektusban – válaszolt. Elképedtem, mivel ritkán hívtunk jemeni nemzetiségű asszonyokat az összejöveteleinkre. Időnként előfordult, hogy a jemeni uralkodó felesége, lánya, esetleg nővére felkereste az uralkodócsalád nőtagjait, mialatt a férje, apja, esetleg bátyja a szaúdi királlyal vagy más, magas rangú szaúdi miniszterrel tárgyalt, de egy kezemen meg tudom számolni azokat az eseteket. Lehet, hogy Italiával is ez a helyzet, gondoltam magamban, mivel akkoriban nem nagyon ismertem a szomszédos országok uralkodóinak nővéreit és lányait. Ezzel együtt valami furcsa vonzalmat éreztem Italia iránt. Rámosolyogtam, és később megkértem Amírát, áruljon el valamit különös vendégéről. Amíra valamiért tartózkodón válaszolt a kérdésemre, azt mondta, hogy a bátyja, aki feleségül akarja venni, haragudna érte. De elfogadta a meghívásomat, és beleegyezett, hogy másnap elhozza Italiát a palotámba, ahol szűk körben megebédelünk.

– Italia arról beszél veled, amiről akar, de én nem árulhatom el, amit megtudtam tőle.

Amíra szavai felkeltették a kíváncsiságomat, de nem erőltettem nagynénémet, hogy szegje meg bátyjának adott szavát. Búcsúzkodás közben Amíra súgott valamit, amit már úgyis sejtettem.

– De annyit elárulok, hogy Italia jemeni.

– A beszédéből amúgy is erre következtettem – válaszoltam.

Italia neve miatt is furdalt a kíváncsiság. A gyerekek többségének általában arab nevet adnak, a Mohamed és az Ali a legnépszerűbb fiúnevek, de a jemeni szülők között előfordul, hogy időnként valamilyen eseményről, országról, álomról, sőt emlékről nevezik el a gyerekeiket. Soha életemben nem hallottam olyan különös neveket, mint a jemeni gyerekeké. Meg akartam tudni, honnan ered a szokatlan Italia név, és lenyűgöző történetre számítottam. Már éppen rá akartam kérdezni, amikor Amírát megzavarta három lánya közül kettő, akik kijárták az iskolát, és beszélni kívántak az anyjukkal. A fiatal hercegnők előtt szemmel láthatóan titokban kellett tartani Italia történetét, mert Amíra arca nyugtalanságról árulkodott. Sietősen lezárta hát a beszélgetésünket, az apám egészségéről tudakozódott, aki az utóbbi hetekben gyengélkedett.

Apám ekkor még nem számított öregnek, de attól tartottunk, hogy agyvérzést kapott. Az agyvérzés gyakori betegség az ál-Szaúd férfiak körében, ezért nem ok nélkül aggódtunk.

– Hosszú ideje nem kel fel az ágyból, bevallom, nyugtalan vagyok miatta – feleltem, és lemondón megvontam a vállam, mivel az apám orvosai nem álltak szóba velem, a lányával, akitől annyi év alatt elidegenedett.

Azonban Szara és néhány nővérem éppen abban az órában jártak nála a palotájában. Hirtelen eszembe jutott, arra kértem Szarát, hazafelé álljon meg a palotámnál, hogy megbeszélhessük apám romló egészségi állapotát. Gyorsan összekaptam az abajámat, a fátylamat, a kézitáskámat, de még emlékeztettem Amírát, másnap feltétlenül számítok rá és Italiára.

Izgatott várakozással hagytam ott Amíra otthonát. Italia élete úgy vonzott, mint az erős mágnes. Nem küzdöttem a vonzás ellen, mindenáron meg akartam ismerni ezt a varázslatos jemeni nőt. Honnan tudtam volna, hogy a találkozásunk annyi ember életét befolyásolja majd a családomban?

* * *

Rijádi palotámba érve csalódottan hallottam, hogy Szara már ott volt és távozott. Most várhatok másnap reggelig, hogy apám egészségi állapotáról értesüljek. Boldogan készültem Szara látogatására, mert hozzá állok legközelebb a nővéreim közül, gyerekkorom óta ő a legbizalmasabb barátnőm. Karímot nem kereshettem fel aznap éjjel, mert magas rangú hercegi unokafivérei társaságában töltötte az időt. A gyerekeim még nem voltak házasok, de mind a hárman Európába mentek síelni egyik idősebb nővéremmel és a családjával.

Hatalmas otthonunkban serénykedett a palota személyzete, a nap huszonnégy órájában mindig a rendelkezésünkre állt valaki, de a családunkból csak én voltam otthon egyedül. Emlékszem, meglehetősen magányos érzés fogott el, szerettem volna látni a többieket, de hiába. Egy csésze teát és süteményt kértem a leghelyesebb és legszégyenlősebb indonéz szolgálónktól.

Miután megérkezett a teám és a süteményem, egyedül üldögéltem a nappaliban, és arra az emberre terelődtek a gondolataim, akit egész felnőtt életemben hiányoltam. Anyámra. Kislány voltam, amikor anya meghalt, és minden nap hiányzik, mióta kilehelte a lelkét. Ábrándosan lehunytam a szemem, és elképzeltem, milyen szép lenne, ha az anyám mellettem ülne, teát kortyolgatna, hangosan nevetne, a gyerekeimről beszélne, házassági tanácsokat adna, és irányt mutatna felnőtt éveimben. Boldog az életem, mégis sokkal édesebb lenne az anyám mellett.

Arab hazámban öregnek számítana, pedig még alig lenne hatvankettő. Álmodozás közben, anyámra és arra gondolva, mekkora szükségem lenne rá, és hogy szerette volna a gyerekeimet, visszakényszerítettem a gondolataimat a jelenbe, apám betegségén járt az eszem, azt latolgattam, előfordulhat-e, hogy hamarabb hal meg, mint várható.

Nem akartam, hogy apám meghaljon.

Senkinek sem árultam el az érzéseimet, de hajlottam rá, hogy megjavítsam a kapcsolatomat a férfival, akit valaha féltem és gyűlöltem. Múltak az évek, és meglepő változást tapasztaltam nála, amikor utoljára találkoztunk, eszembe jutott, hogy sokkal idősebb nálam, hiszen a negyvenedik évében járt, amikor születtem. Szara nemrég elárulta, hogy megromlott a hallása. Öregedése meglágyította a szívem, megnövelte a szeretetemet a férfi iránt, aki életet adott.

Felsóhajtottam, mert eszembe jutottak kapcsolatunk kellemetlen időszakai.

Gyerekkoromban gyűlöltem apámat, valóban úgy éreztem, nem szível. Szabad jellemem nem tűri, hogy olyan embert szeressek, aki engem nem szeret. Felnőttkoromra megszoktam, hogy semmibe vesz, és meggyőztem magam, hogy ez közömbös nekem. De ahogy ő öregedett, én meg érettebb lettem, jobb kapcsolatot szerettem volna, annak ellenére, hogy úgy tűnt, nem akar mindenáron olyan apa lenni, amilyenre mindig vágyakoztam, apa, akinek boldogan felragyog a szeme, ha megpillantja első felesége legfiatalabb gyermekét. Egy bármilyen enyhe agyvérzés lehetősége ráébresztett, múlik az idő, és egyre távolabb kerül a jobb kapcsolat esélye.

Egy holttesttel nem lehet jóban lenni, Szultána, figyelmeztettem magam.

Sejtelmem sem volt, hogy apámat ugyanilyen érzések kerülgették akkoriban. Honnan tudhattam volna, hogy a kapcsolatunk újraéled, amikor megajándékoz majd anyám képével? De ez az emlékezetes esemény még váratott magára pár évet, tehát visszavonultam és lefeküdtem, magányosnak, nem szeretettnek és meglehetősen nyomorultnak éreztem magamat.

Másnap elég későn, magántelefonom állhatatos csörgésére ébredtem. Még nem voltam teljesen éber, de örömmel ismertem fel Szara hangját, és figyelmesen hallgattam, ahogy beszámolt apánk egészségi állapotáról. Elmondta, nincs agyvérzése, ételmérgezést kapott valami halfélétől. Az ételmérgezéstől fájdult meg a feje, ez ijesztette meg apa orvosát.

Megkönnyebbülésem meglepte Szarát, de nem kérdezősködött, amikor témát váltottam, és a gyönyörű jemeni nőről kezdtem beszélni, akit Italiának hívnak. Reméltem, hogy Szara is csatlakozik hozzánk ebédre, de nővérem nemet mondott, ugyanis sürgős intéznivalója akadt abban a királyi hölgyekből álló bizottságban, amelyik meggyőző beszámolót állított össze magas kormányzati pozícióban lévő fiatalabb unokafivéreink számára. Ezek a modern gondolkodású unokafivérek megállapodtak az unokanővéreikkel, akik törvényben akarták megtiltani, hogy tizennyolc éven aluli lányok férjhez mehessenek Szaúd-Arábiában.

Véleményem szerint megbocsáthatatlan, hogy Szaúd-Arábiában nincs törvénybe foglalva, hány éves korukban mehetnek férjhez a lányok. Bár a családok többsége nem kényszeríti férjhez tizenhat éven aluli lányait, de amennyiben egy apa úgy dönt, hogy elfogad egy nyolcéves kislányára vonatkozó házassági ajánlatot, senki nem fogja meghiúsítani a házasságot sem a kormányban, sem a társadalomban. Akármilyen káros egy ilyen döntés a gyerek szempontjából, magánügynek számít, és kizárólag a gyerek apjára vagy törvényes gondviselőjére tartozik.

Az efféle házasságok véget nem érő kínokat és életveszélyes sérüléseket okoznak. A felnőtt életről, a férfiak és nők közötti szexuális kapcsolatról mit sem sejtő kislányokat rettegésben tartják és megkínozzák az őket szexre kényszerítő felnőtt férfiak. Tragikus, hogy fiatal testük még fel sem készült a feladatra, de már teherbe esnek, ami életre szóló komplikációkat okoz.

Szarának volt rá oka, hogy háborút hirdessen a gyerekházasságok ellen. Mielőtt Aszad felesége lett, apánk hozzákényszerítette egy idősebb férfihoz; a fiatal teste ellen elkövetett szexuális támadások miatt súlyos mentális és fizikai problémái lettek. Személyes élményei hatására ő és a férje arra tette fel az életét, hogy elfogadtasson egy törvényt, amely megvédi a korai házasságtól a kislányokat. Nincs ennél fontosabb munka az országomban. Nagy bátorság kell ehhez a feladathoz, mivel Szaúd-Arábiában sok nagy hatalmú férfi dolgozik a törvény ellen, szerintük ugyanis egy muszlim férfinak joga van nőül venni egy gyereket.

Sok sikert kívántam Szarának, majd letettem a telefont, hogy felkészüljek a vendégségre. Pár perccel a megbeszélt időpont előtt, amikorra Amíra és Italia érkezését vártam, másodszor is megcsörrent a telefon. Ezúttal unokanővérem, Amíra telefonált, hogy elmondja, változott a terv, a tizenhét éves lánya cirkuszol, mert az apja azt mondta, túl fiatal még, hogy jövőre Párizsba menjen tanulni. A háttérben a fiatal hercegnő robajokkal és csattanásokkal kísért rikácsolása hallatszott – feltehetően a csúcsára jutott a tinédzser dühroham. Amíra halkan suttogta:

– Tudod, mennyire elkényeztettük a lányokat. Mind a három lányom hozzászokott, hogy valamennyi kívánsága teljesül.

– Igen, megértem – válaszoltam őszinte együttérzéssel.

A szaúdi királyi gyerekek többségét botrányosan elkényeztetik, ami vagy a gyerekeik minden vágyát teljesítő szülők szeretetének, vagy a szülők lustaságának a következménye. Tapasztalatom szerint könnyebb engedékenynek lenni, mint szigorúnak, könnyebb teljesíteni egy gyerek kívánságát, mint elmagyarázni, miért nem kap meg bizonyos kiváltságokat. Átsuhant előttem egy hasonlóan zajos jelenet fájdalmas emléke saját lányaimmal. Ilyenkor csak az édesapjuk tudott véget vetni a lázadásnak. Fiam, Abdullah szerencsére sohasem okozott szüleinek szívfájdalmat efféle gyerekes mutatványokkal.

Már éppen bánkódni kezdtem a meghiúsult ebéd miatt, amikor Amíra jó hírrel szolgált:

– Ha nem bánod, hogy Italia egyedül megy, boldogan eleget tesz a meghívásodnak, nincs más elfoglaltsága.

Mivel az ebédet azért szerveztem meg, hogy Italiával találkozzam és beszélgessek, felderültem.

– Igen, kérlek, küldd át Italiát! Várom.

– Rendkívül szégyenlős, Szultána – mondta bizalmasan Amíra.

Italia előző napi zárkózottságára emlékezve elhittem unokanővérem szavait. De mint később rájöttem, Italia tartózkodó viselkedése félrevezető.

Amikor Italia elárulta, valójában miért utazott Szaúd-Arábiába, és miért akart a szaúdi királyi családdal találkozni, rájöttem, milyen okosan viselkedett, és minden adva volt, hogy elérje a célját.

* * *

Italia érkezését ajtónállónk, egy Mahmud nevű egyiptomi férfi jelentette be, akivel Karím egy előkelő kairói szállodában találkozott, megkedvelte, és azonnal magunkhoz csábította. Még sosem volt ajtónállónk, de Karím úgy gondolta, az alkalmazásunkban álló őrök mellett szükségünk van egy erős fizikumú férfira is, akinek egyetlen dolga, hogy az ajtónkra felügyel, és bármikor elérhető, hogy megvédje a családunkat. Eleinte kissé kételkedtem, de hamarosan megkedveltem a helyzetet, mert Mahmud vidám, ugyanakkor bátor férfi volt, és szükség esetén nagyon kemény is tudott lenni. A nappaliból a palotánk bejáratához siettem, és nem gondoltam semmire, amikor a folyton jókedvű Mahmud csillogó szemmel kitárta a súlyos vaskaput, hogy Italia bevonulhasson az otthonunkba.

Hamar megértettem Mahmud vidámságának az okát. Levegő után kapkodtam, amikor Italia a hatalmas fogadóterembe lépett; szélesen mosolygott, és olyan dizájner ruha volt rajta, ami jobban illett volna egy királyi esküvőre, mint egy szimpla ebédmeghívásra. Kétségtelenül elegánsnak és kiegyensúlyozottnak látszott. Hosszú haját bonyolult copfba fésülték, és mintha gyémántok díszítették volna sötét fonatait. Még gyönyörűbbnek látszott, mint tegnap, noha választékos öltözéke határozottan rosszul illett az alkalomhoz. Fel sem tűnt neki, hogy egyszerű szabású selyemruhát viselek a hétköznapi étkezéshez.

A fiatal nő előző nap minden ízében egy gazdag jemeni család művelt lányának látszott. Mostani öltözete azonban megkérdőjelezte első benyomásomat. A létező legköltségesebb luxusholmikat viselte olyan eleganciával, amiből az emberek többsége a szaúdi királyi családra következtet – holott nem ez a helyzet.

Megjelenése felkeltette a kíváncsiságomat.

Italia korábbi félénksége derűs és elegáns modorával együtt abban a pillanatban szertefoszlott, amint kitörő vidámsággal üdvözölt, szenvedélyesen a keblére ölelt, és lelkesen többször megcsókolta az arcomat.

Vállon veregettem, elhúzódtam, és hívtam, jöjjön utánam abba a kis nappali és étkezőszobába, ahonnan csodálatos kilátás nyílik öt vízesésszerű szökőkúttal díszített, remek, olimpiai méretű medencénkre. Karím építtette fiunknak, Abdullahnak, aki jó úszó.

Gyümölcsből és apró szendvicsekből álló ebédünket csipegetve a vendégemhez fordultam.

– Kérlek, Italia, mesélj magadról!

– Nem, hercegnő, kérem, meséljen magáról ön! – mondta Italia vakító mosollyal. Tökéletesen egyforma fogai olyan fehéren ragyogtak, hogy azon tűnődtem, vajon jár-e fogászati kezelésre, mint a fogukat fehérítő hollywoodi színésznők.

Kicsit zavarban vagyok, de be kell vallanom, hosszú perceken keresztül szótlanul ültem, nyíltan bámultam Italiát, hiszen ritkán látni ilyen tökéletes emberpéldányt. Hibátlan, ovális arcát sűrű, ragyogó fekete haj keretezte. Tágra nyílt, csillogó borostyánszín szemét drámai szemöldök szegélyezte. Irigylésre méltó orrát akár Michelangelo, a páratlan olasz szobrász és festő is mintázhatta volna. Italia ajka telt volt, álla nőies, ugyanakkor erős. Arcának és nyakának bőre puha volt és sima, mint a tejszín. Miután közelről is tüzetesen megvizsgálhattam a vonásait, kelletlenül el kellett ismernem, hogy Italia még Szaránál is sokkal szebb.

Italia törte meg a csendet.

– Lenyűgöz az élete, hercegnő – mondta mosolyogva. A medencére pillantott, rámutatott az előtte álló drága berendezési tárgyakra, amivel elárulta, hogy leginkább a gazdagságunk és a jólét kínálta lehetőségek érdeklik.

– Nincs sok mondanivalóm, Italia – válaszoltam, mert nem volt kedvem részletezni az életemet. – Dióhéjban annyit, hogy királyi családba születtem, sok nővérem és egy bátyám van. Egyik királyi unokafivéremhez mentem feleségül. Három gyermekem van. Reformokért dolgozom a nők és a lányok érdekében. Ennyi az életem – mondtam, és enyhén megvontam a vállamat.

– Milyen csodás élet – mondta tiszteletlenül Italia. – Biztos mindenki irigyli, akivel csak találkozik.

– Remélem, nem – jelentettem ki némi rémülettel, hogy látogatóm megirigyelheti fényűző otthonomat.

Az arabok általában kerülik, hogy irigységet keltsenek, félnek a szemmel veréstől, attól, hogy szerencsétlenséget vonnak a fejükre. A nyugatiak nem is sejtik, hány arab nő hisz a szemmel verésben. De ne feledjék, minket gyerekkorunktól kezdve azzal ámítanak, hogy a gonosz létezik.

Témát akartam váltani, és le akartam csillapítani az izgatottságát, ezért kezembe fogtam Italia kezét, meg sem lepődtem azon, hogy sima a bőre, és hosszúk, hajlékonyak az ujjai. Lehetséges, hogy ennek a nőnek nincs hibája? Még Szarán sem volt minden tökéletes. Nővérem két nagylábujja nem egyforma. Az egyik nagy és csúnya, a másik kicsi és formátlan. Anyánk elmesélte Szarának, hogy apám egyik díjnyertes lova lépett rá a lábára gyerekkorában. Bármi volt is a torzulás oka, lábujjainak szembetűnő aránytalansága miatt ritkán hordott szandált a nővérem.

Ha Italia ruhája alatt nem volt szépséghiba, testi valója csodálatra méltó.

– Italia, rettenetesen kíváncsi vagyok rád. Kérlek, meséld el az egész életedet!

Italia arca egy pillanatra elsötétült.

– Mindent, úrnőm? Bizonyos ön ebben? – kérdezte.

– Szeretném, ha mindent elmondanál, ha nem kínos. – Elmosolyodtam. – Hadd mondjak valamit. Szenvedélyesen keresem az igazságot a nők életében, akár szomorú, akár vidám. Életcélom, hogy felkutatom, tanulmányozom, majd elemzem az így megismert nőket. Információt gyűjtök, meg akarok ismerni minden országot, minden kultúrát, meg akarom tudni, hogyan értékelik ezek az országok az asszonyaikat. Csak ezután, a kellő tudás birtokában segíthetek jogokat szerezni a nőknek. Ismerem Jement, de felnőttkorom óta nincs kapcsolatom jemeniekkel. Most arra törekszem, hogy tisztába jöjjek a változásokkal, főként azokkal, amelyek a nőkre vonatkoznak.

Szavaim szemmel láthatóan meghatották, mert Italia szeme gyanúsan csillogott, mintha könnyezne. Csitítgattam.

– Ne mondj semmi olyat, amitől elszomorodik a szíved!

Italia lenyelte a könnyeit, és érzelmekkel küszködve így szólt:

– Nagyon restellem magam, hercegnő. Látom, ön őszinte ember, nem olyan, mint mások királyi családjában.

Hosszan, kutatón nézett rám, míg biccentettem, hogy folytassa, úgy döntöttem, nem sértődöm meg az ál-Szaúd családot sértő véleménye miatt, mert egyes rokonaimról még nekem is vannak kritikus észrevételeim.

– Amíra hercegnő olyan jó volt hozzám. Ön is olyan nagylelkű, meghív az otthonába, és érdeklődik irántam. Amíra hercegnő megmondta, hogy sokat fog kérdezősködni. Meg kell mondanom az igazat – csontszínű bőre mélyvörösre pirult, majd bevallotta –, színlelek, úrnőm.

Szavai váratlanul értek, kellett némi idő, míg magamhoz tértem.

– Mit színlelsz, Italia? Nem jemeni vagy, ahogy állítod?

– De igen! Született jemeni vagyok – mondta, árnyalatnyi büszkeséggel a hangjában. – Nem vagyok muvallad. A mi családunkban nincs idegen vér.

A muvallad kifejezés azt jelenti, hogy egy arab „nem tiszta arab”. Jemenben többnyire sértésként használják, ebben a kultúrában megaláztatásnak számít, ha felhányják valakinek, hogy nem igazi jemeni.

Bár a jemeni emberek rendkívül barátságosak az idegenekhez, megfigyelhető némi diszkrimináció, ha egy jemeni férfi más kultúrából házasodik, főként akkor, ha a menyasszony afrikai. A jemeniek csodálják a világos bőrű embereket.

Én, aki olajbarna bőrű nő vagyok, és ugyanilyen férfihoz mentem feleségül, majd két gyönyörű, szintén olajbarna bőrű lányt és egy jóképű fiút szültem, zavarban vagyok a jemeni felfogástól, hogy a világosabb szebb. Világunkban ugyan sokan értékelik a hófehér bőrt, de őszintén megmondom, hogy a legszebb nőknek és a legcsinosabb férfiaknak csodás olajbarna bőrük van. Rengeteg országban jártam, sokféle színű emberrel találkoztam, tudom, hogy minden színnek megvan a maga szépsége.