A tulipán ihlet, a tulipán inspiráció; szépség árad a színeiből, és szerelem a szirmaiból. A tulipán egy gyönyörűséges kert, hat szirma hat irányba hint vágyat és örömet. A tulipán önkéntelen mosolyra késztet, mely megérinti a szívet. A tulipán jelképezheti a szerelmet, de ugyanakkor a mély szomorúság csokra is lehet. A tulipán a keserű igazságot édes álmokká varázsolja egyszeriben, a rozsdás vasat csillogó ezüstté, a vad tekinteteket édes nevetéssé.

(Iskender Pala)

PROLÓGUS

Nem minden az, aminek látszik! Ugye milyen sokszor halljuk, s talán mondjuk is ezt a mondatot? Tegyük a kezünket a szívünkre: hányszor csapta már be az eszünket az, ami a szemünk láttára történt? Az, amit valóságnak hittünk… lehet, hogy csak egy illúzió volt. Egy rossz helyen és rossz időben való pillanatnyi történés. Az „előtte” és az „utána” bosszúja. Egy szemfényvesztés, ami olyan port kavar, mint egy homokvihar a sivatagban. Az érzékeink totális becsapása, mintha csak egy illuzionista szemüvegén keresztül néznénk a „valóságot”.

De van itt valami, aminek fontossága mellett nem mehetünk el csak úgy egyszerűen. Ez pedig a bizalom.

Egy kapcsolat bizalomra kell, hogy épüljön. Bízunk a társunkban, ahogy bízunk saját magunkban is, de mi van akkor, ha a szemünk előtt történik valami olyan, ami alapjaiban rengeti meg a másikba vetett hitünket és bizalmunkat? Elég, ha egy apró porszem kerül a gépezetbe, amitől az recsegve, ropogva leáll és kész...

Persze, magunkat is azzal nyugtatjuk, hogy ha szeretünk valakit, akkor megbízunk benne, mert a szeretet jelenti magát a bizalmat. A bizalom pedig nem más, mint a hit.

Az is igaz, hogy a bizalom egy roppant sérülékeny, és ebből adódóan nagyon törékeny dolog. Ezért ha azt akarjuk, hogy bízzanak bennünk, ki kell azt érdemelnünk. És míg sokszor évek kellenek ahhoz, hogy a bizalom kiépüljön és sziklaszilárd legyen, elég csupán egyetlen másodperc is, hogy romjaiba dőljön.

Kemény dió…

Akkor hát, hogyan cselekedjünk?

Feltétel nélkül bízzunk meg mindenkiben már a legelső napon?

Nos, a bölcsek azt mondják, hogy az élet túl rövid ahhoz, hogy ne így tegyünk.

Na és, ha az illető csalódást okoz?

A válasz erre csak ennyi: ahhoz is rövid, hogy megbánjuk.

Az emberek csak egy bizonyos határig tudnak

közeledni egymáshoz, de azután már

minden egyes lépéssel távolabb kerülnek.

(Iskender Pala)

AYLIN

Adana, a kezdetek

A színes tulipánok illata mindig elvarázsolt. Noha sokan azt mondják, a tulipánoknak nincs jelentősebb illatuk, számomra mégis ez volt a földi paradicsom valódi esszenciája. Úgy gondoltam, hogy a virágok az illatukkal beszélgetnek, azzal adják a mi tudtunkra is, hogy mi van a lelkükben. Csakhogy a tulipánokat néma virágoknak nevezték, pont azért, mert nem illatoztak erősen, sokkal inkább színes küllemükkel hívták fel magukra a figyelmet. A mi tulipánjaink azonban nem voltak teljesen némák. A mi tulipánjaink suttogtak. Egészen halkan, alig hallhatóan. Volt tehát illatuk, csak alig érezhetően.

***

A kert olyan csodás volt minden áprilisban, mint egy valósággá vált, mézédes álom. Egészen megbabonázott a színek és az illatok tavaszi áradata. Minden egyes szippantás a virágkelyhekből új erővel töltött fel, és elhozta számomra a szerelem édeskés és kesernyés illatkavalkádját, amit ilyenkor még a számban is éreztem. A csiklandozó napsugár csak még inkább fokozta a mesébe illő látványt. Szivárványosan törte meg a tulipánmezőre eső fényeket, és ettől lett az egész hatalmas kert olyan idilli. Ahogy a távolba néztem, a pompás színek úgy hullámoztak a szemem előtt, mint ahogy a tenger is teszi szép, zavartalan békeidőben, amikor csak finoman nyaldossa a partot és teljes nyugalmat áraszt az egész hatalmas víztömeg.

Aznap délután egy óriási csokor színes tulipánnal tértem haza az adanai házba, ahol Beren néni már terített asztallal várt. Most is, mint minden délután leszedtem azokat a virágokat, amelyeken észrevettem, hogy egy kicsit sérültek, mert vagy megtépázta a szél, vagy valamilyen madár csipegette meg a levelét, és már nem voltak alkalmasak arra, hogy értékesíteni lehessen őket. Minden nap gondosan körbesétáltuk Ismaillal együtt az egész földet, mert a kis tulipánoknak egy levele sem görbülhetett meg. Ha meg mégis, akkor az lett a sorsuk, mint a ma is csokorba szedett szálaknak; a családi ebédlőasztalt ékesítették a szép kis türkiz mintás bronz vázában.

– Ismail nem jött veled? – kérdezte Beren néni, és szemei most is mosolyogtak, mint általában mindig.

– Nem, anyuka. Bement Hayrettin úrhoz, a városba – mondtam könnyedén, közben kibújtam poros cipőimből és gyorsan beleléptem a puha házi papucsomba. Az asztalon már gőzölgött a finom manti, amit Beren néni mindig nagy precizitással készített el, és az íze mennyei volt. Csak úgy, mint az illata, amit a fokhagymás joghurttal nyakon öntött töltött tészta árasztott magából. Ali bácsi is bejött a kertből, de ahogy nyitotta az ajtót maga előtt, Melek, a család egyetlen köztiszteletben álló kecskéje tolta be előtte erőszakosan a fejecskéjét és meg is előzte az öreget.

– Allah, Allah... Melek, hát te vagy az első, mi? – kérdezte olyan odafigyeléssel a hangjában, mintha csak egy kisgyerekhez szólna.

Mosolyogva odaléptem a kecske mellé, és megsimogattam a fejét.

– Ejnye, Melek! – csóváltam meg a fejem, a kis kecske erre válaszul finoman belesimult a tenyerembe.

– Ismail? – kérdezte Ali bácsi is, és felvonta bozontos szemöldökét. Beren nénivel egyszerre szólaltunk meg.

– Hayrettin úrhoz ment a városba.

***

Hayrettin Kılıç, az urunk, a munkaadónk volt. Ő vezette Adana legnagyobb kertészetét. Mindenki tisztelte őt és az egész családját. Isztambulban is volt egy hasonló nagy kertészeti vállalkozása. Ali bácsi és Beren néni már fiatal koruk óta Hayrettin úrnak dolgoztak, és Ismail is ebbe a közegbe született bele. Nem volt, pontosabban nem is lehetett kérdés, hogy az apja után mivel fog foglalkozni. Természetes volt, hogy a tulipánokkal. Ali bácsinak a tulipánok jelentették az életét, és nem volt ez másként Ismail életében sem. Minden hajnalban kint voltak már a kertekben, együtt keltek a nappal és a kakasokkal. Mi láttuk el a környező virágüzleteket vágott tulipánnal, és az élővirág és tulipánhagyma export lebonyolításában is sokat segédkeztünk Hayrettin úrnak.

Későre járt már, és aggódtam, hogy Ismail még nem ért haza. Ali bácsi és Beren néni már lefeküdtek, csak Melek volt bent velem a konyhában, és időnként elmekegte magát, mintha valami fontos dolgot akarna mondani. Főztem magamnak egy teát és leültem a kisasztalhoz, az ablakkal szemben, ahonnan nappal csodás kilátás nyílt a hatalmas tulipános kertre, most azonban csak a teljes sötétségbe veszett bele a tekintetem. Mivel korom sötét volt már, időnként csak a kertek mögötti autóút fényei derengtek fel, ahogy a távolban egy-egy autó elhajtott rajta, és messziről úgy festettek a felvillanó fények, mint egészen apró kis mécsesek lángjai. Akkor végre kattant a zár a bejárati ajtón, és megkönnyebbülve tettem le az asztalra teás poharamat, hogy Ismail elé szaladjak.

– Szerelmem! – ugrottam a nyakába, de Ismail köszönés helyett lassan lefejtette magáról a karjaimat és mélyen a szemembe nézett. Mély barna tekintete hűvös volt, mégis izzott valamitől, de hogy mitől, azt akkor, abban a pillanatban nem tudtam megfejteni. Csalódottságom egyből az arcomra rajzolódott és hátrább léptem egy lépést. Aggodalmaskodva Ismailra meredtem és türelmetlenül vártam, hogy megszólaljon végre.

– El kell utaznom, Aylin – kezdte nehézkesen és el is fordult tőlem miközben beszélt, hogy ne kelljen a szemembe néznie. Ismail sosem volt még ilyen, megijesztett ez a viselkedés.

– Hogyhogy el kell utaznod? – hallottam saját erőtlen hangomat.

– Hayrettin áthelyeztetett Isztambulba. Tervei vannak ott velem, nem ellenkezhettem – sóhajtott gondterhelten.

– De hát ez nem olyan tragédia, Ismail! – könnyebbültem meg, mert sokkal rosszabbra számítottam és reménykedve mosolyogtam. – Megyek veled én is! Segítek, ahogy eddig is tettem! Az apád és az anyád is nyugodtabb lesz így! Úgyis az volt az álmod, hogy Isztambulban dolgozhass! Nézd a jó oldalát, szerelmem! Most végre ott lehetsz, ahova mindig is vágytál – lelkesedtem.

– Aylin, te nem jöhetsz velem. Hayrettin úr külön kérése volt, hogy te maradj itt a földeken.

– Hogy? – akadt a torkomon a szó és könnyeim hirtelen elindultak az arcomon. – Ezt mégis hogy képzelte? Hogy választhat el minket? Hiszen pontosan tudja, hogy az esküvőnk itt áll a küszöbön. Tudja, hogy a vőlegényem vagy, hogy mi együtt tervezzük az életünket…

– Aylin, nyugodj meg kérlek!

– De hát ez… hogy nyugodhatnék meg? – csattantam fel.

– Amint lehet, jössz utánam. Ezt mondtam Hayrettinnek is. Csak így vállalom a munkát. Azt hiszem, megértette. Gyere ide – vont magához gyengéden, és szorosan átölelt. Az ölelése olyan távolinak tűnt már abban a percben is, mert magában hordozta az elkerülhetetlen elválás keserű ízét. – Nem hagylak el Aylin, erre megesküszöm! Nagyon szeretlek, és bármi is történjen, visszajövök hozzád, vagy te jössz majd el hozzám, csak bízz bennem! Bízz bennem, kérlek!

– Mikor kell indulnod? – szipogtam.

– Pár óra múlva. Reggel már ott kell lennem a virágpiacon, hogy lássam, minden rendben van-e.

Ismail szavai szinte azonnal kivégeztek. Olyan hirtelen történt minden, és szinte semmi időnk nem maradt semmire. Még arra sem, hogy rendesen elbúcsúzhassunk egymástól.

– Gyere – fogta meg a kezem, és behúzott a szobánkba. – Feküdj ide mellém, szorosan – kérlelt és erős karjával átölelt hátulról. A nyakamat csókolgatta és simogatta könnyekkel áztatott arcomat. – Ne sírj, mert megszakad a szívem – suttogta gyöngéden. Úgy csókolt meg, mintha az utolsó csókját adná nekem. Úgy szeretett abban az egyetlen röpke órácskában, mintha emlékbe akarná vinni magával a szerelmünket. Aztán csak némán feküdtünk egymás mellett, kezem a kezében pihent. Ahogy megmoccant, automatikusan megszorítottam a kezét, mintha sosem akarnám elengedni. Felült az ágyban és én is ezt tettem. Minden mozdulata fájt nekem, mert nem akartam, hogy elmenjen, de belül tudtam, hogy nem tehetek semmit. Fázósan húztam össze magamon a kötött kardigánomat és féltve néztem Ismail minden mozdulatát, ahogy utazótáskájába pakolja be a ruháit, ahogy épp kisétálni készül a közös életünkből, ami eddig csodásan működött. Borzalmas volt az indulása előtti néhány perc. Még sokkal rosszabb, mint maga az elindulás. Azt kívántam, „bárcsak mennél már, csak indulnál el, hogy ez a rossz érzés megszűnjön végre.”

A szívemet szétszakította odabent valami, és fogalmam sem volt róla, hogyan lesz ezek után.

– Lassan mennem kell, Aylin. Ezt elviszem magammal – két ujja közé fogta tulipánmintás selyemsálamat, amit még ő vett nekem és lassan lehúzta a szék karfájáról. Az arcához érintette és belefúrta az orrát. – Ez a sál itt lesz velem, amíg te nem lehetsz. Az illatod, Aylin – mosolygott. – Remélem, sosem fogy ki belőle az én szerelmem illata – és újra mélyet szippantott a kezébe gyűrt sálból, ami a parfümömmel volt átitatva. – Anyáméknak is mesélj el mindent, kérlek, mondd meg nekik, hogy sietve kellett elutaznom, de nyugtasd is meg őket, hogy ne aggódjanak. Ahogy tudok, visszajövök hozzád, hozzátok. Nyugodj meg kérlek, te is. Nagyon szeretlek! – mondta és bedobta a kézitáskáját a csomagtartóba, majd hosszan megölelt és beült a kocsiba, aztán elhajtott. Egy kancsóból vizet öntöttem a távolodó autó után[1].

Az egész olyan volt, mint egy szörnyű álom. Kiálltam az út közepére és hosszú percekig csak néztem a port, amit az autó kavart a tulipánföld melletti földúton. Talán fel sem tudtam fogni, hogy mi történik velünk és főleg azt nem, hogy miért? Miért így és miért ilyen hirtelen?

Török szokás. Szerencsét hoz, ha az útnak induló ember háta mögé (jelen esetben az autó mögé) vizet öntenek.

ISMAIL

Másnap Isztambulban

– Helyesen döntöttél fiam! – veregette meg a vállamat Hayrettin, miután találkára hívott isztambuli irodájába. Kávét hozatott a titkárnőjével és a hatalmas íróasztalától jobbra lévő bőrfotelbe tessékelt, majd ő is leült velem szemben és úgy mosolygott, mintha legalábbis a főnyereményt ütötte volna meg velem.

– Hayrettin úr, igazán köszönöm a nagylelkű ajánlatát, de attól tartok, mindent nem fogok tudni teljesíteni, amit elvár tőlem – kezdtem neki.

Láttam, hogy Hayrettin előredőlt a foteljében, szűkre húzta sötét szemeit és feszülten várta, hogy mit hozok ki mondandóm végére. Aylin járt az eszemben akkor is, csak úgy, mint az egész Isztambulba vezető úton.

– Mit akarsz ezzel mondani fiam? Azt hittem, hogy megegyeztünk, nem?

– Nos, Hayrattin úr, ön tényleg nagyon nagylelkű. Hálás vagyok a lehetőségért…

– De? Mondd, amit gondolsz, Ismail fiam!

– De jól tudja ön is, hogy Aylint szeretem. Most nyárra terveztük az esküvőnket. Ezért nem vehetem el az ön lányát – hajoltam hozzá közelebb a fotelben. Pillanatokig csak bámultuk egymást, aztán végül én vettem le a szemem Hayrettin fáradt tekintetéről.

– Fiam, alkut kötöttünk. Azt hittem, világos voltam és úgy tűnt, te is megértetted. Az ajánlatom a lányommal együtt érvényes csak. Ne nehezítsd meg a dolgomat, Ismail. Az anyád és az apád szinte gyerekkori jóbarátaim. Nem akarnék nekik rosszat és feltételezem, hogy te sem. De ha rákényszerítesz, esküszöm, hogy beváltom, amit ígértem. Ami pedig Aylint illeti, gondoskodom róla is, nyugodj meg. Jó sora lesz. De ha rákényszerítesz, Aylin is megsínyli ezt az egészet, pedig hidd el, eszemben sincs őt bántani.

Úgy éreztem, kutyaszorítóba kerültem. Bár nem tudtam elképzelni sem, hogy Hayrettinnek miféle hatalma lehetne a családom felett. Hogyan és mivel árthatna a szüleimnek, akiket eddig tisztelt és megbecsülte az áldozatos munkájukat. És mit tudna tenni Aylin ellen, aki eddig mindenben segítette a családunk munkáját. Mégis az fogalmazódott meg a fejemben, hogy amit Hayrettin kér tőlem, az összességében teljesíthetetlen.

– Nézze uram! Én a lányát nagyra tartom, csak úgy, ahogy önt is, de Cansu még túl fiatal. Szinte egy pajkos kislány még, uram. Ami a vállalkozás vezetését illeti, rendben, örömmel elvállalom, ha ezt szánta nekem, na de Cansu… – kerestem a szavakat, pörgött az agyam, mert nem akartam megsérteni Hayrettint azzal, hogy valami nem odaillőt mondok a lányáról, de nem találtam semmi olyat, ami kifejezhetné, hogy milyen érzések kavarogtak bennem. Szívem szerint az együgyű jelzőt aggattam volna rá, de még idejében magamba fojtottam a gondolatot. Hayrettin kissé felhúzta az orrát, amitől megmozdult vastag, sötét bajusza is, majd elégedetlenül fujtatott egyet és felállt a foteljéből. Az ablakhoz sétált és lassan, komor tekintettel, visszafordult felém.

– Nem Cansu-ról van szó – mondta kimérten. Elég értetlenül nézhettem, mert lassan elindult felém és megállt a fotelem mellett. Gyanakvóan néztem fel a szemébe. – Lale-ről, a másik lányomról – fejezte be. Fogalmam sem volt róla, hogy Hayrettinnek van egy másik lánya is. Eddig mindig csak Cansu-t láttam.

– Tessék? – álltam fel én is, hogy inkább az öreg fölé magasodjak, mintsem továbbra is megalázottan fölfelé pislogjak rá. Egyre jobban nem tetszett ez a játék, amit Hayrettin talált ki és amivel elválasztott Aylintól, a szerelmemtől.

– Lale a másik lányom. Még nem volt alkalmatok találkozni – folytatta.

– Már ne is haragudjon Hayrettin úr, de ez teljes képtelenség. Nem gondolom, hogy így kellene megházasodnom, vagy éppen a kedves lányának. Nem is ismerjük egymást. Még csak soha nem is láttuk egymást.

– Hát majd megismeritek! Eljön annak is az ideje.

– Nem.

– Hogy mit mondtál?

– Azt mondtam, hogy nem. Nem kényszeríthet rá, hogy elvegyek egy nőt, akit még csak nem is láttam! Ilyenre még a saját édesapám sem kényszerítene.

– Az a nő az én lányom! Tisztelettel beszélj róla, mert megbánod! – szegezte a mellkasomnak a mutatóujját.

– Uram, nem kényszerítheti bele őt sem egy házasságba. Egy ilyen döntést neki kellene meghoznia és nem magának, ő helyette – emeltem én is magasabbra a hangomat, de sajnos így is elég rossz pozícióban voltam.

– Ez az utolsó szavad?

– Ez – csóváltam meg a fejem.

– Nos, rendben. Ha így döntöttél, annak meglesz az ára! Ne gondold, hogy Hayrettin Kiliç-vel packázhatsz! Most pedig menj és azt tanácsolom, még egyszer gondold át jobban a dolgot! El fogod venni Lalet, ha tetszik, ha nem!

– Erre nem kényszeríthet!

– De bizony – mondta olyan komoly hangon, hogy még a hátamon is szaladgált a hideg. – Most kellőképpen felbőszítettél, jó, ha tudod! – döfött le a szemével.

Már nem akartam tovább feszíteni a húrt, de a kisördög, vagy valami annál is rosszabb ott motoszkált bennem és nem hagyott békén, hogy mégis kimondjam zárszóként, ami kikívánkozott belőlem.

– Nem veszem el a lányát, Hayrettin úr. Nekem van már egy menyasszonyom. És ha ez az ára annak, hogy a cégét nekem adja, akkor köszönöm, de nem fogadom el – mondtam nyugodt hangon és kisétáltam az irodából. Sajnos tisztában voltam vele, hogy Hayrettin nem fogja ezt ennyiben hagyni. Nem olyan embernek ismertem meg, akit csak úgy félre lehetett állítani. Várható volt hát valami, amit majd a féktelen haragja vált ki belőle. Fogalmam sem volt, hogyan mondhatnám ezt el Aylinnak. Anyámról és apámról nem is beszélve. Féltettem őket és csak remélni tudtam, hogy Hayrettin nem váltja be a fenyegetését. Lefeküdtem a szállodaszobámban az ágyra és egy jó darabig csak a plafont bámultam…

AYLIN

Adana

Másnap kora reggel olyan lármára ébredtem, hogy még a fejem is megfájdult. Ali bácsi hangosan szitkozódott, Beren néni pedig megállás nélkül jajveszékelt. El nem tudtam képzelni, hogy mi történhetett, gyorsan felkaptam magamra a ruháimat, amit előző este a szék karfáján vetettem át és kiszaladtam a kertbe. A látvány, ami elém tárult, lesújtó volt és önmagáért beszélt. Az egész hatalmas tulipánmezőt reggelre valami, vagy valaki teljesen letarolta. A gyönyörű virágokat a földdel tették egyenlővé. Akár egy vérvörös tenger, olyan kép fogadott, ahogy a távolba elnéztem. Könnyezni kezdtem. Sajnáltam a sok szép ártatlan virágot, sajnáltam a rengeteg munkát, időt, energiát, amit a tulipánföldbe fektettünk. Mindenünk odalett és Ismail pont nem volt itthon, hogy vigaszt nyújtson nekem és persze a szüleinek. Valahogy összekötöttem a rossz történéseket, mert olyan érzésem támadt, hogy azzal, hogy Ismail elment, elindult valami rossz áradat. Mintha valaki megátkozott volna minket. Értetlenül álltunk a történtek előtt. Pont, mintha csak valami természeti katasztrófa sújtott volna le a virágzó mezőre. Hogy kik és miért tették, senki sem tudta.

– Mit mondok most Hayrettinnek? Mivel magyarázom meg, hogy mi történt itt? Ó, Allah verje meg, aki ezt tette! – kiabált Ali bácsi és kockás svájci sapkáját mérgében a földhöz vágta. – Ismail!? Hol van a fiam? – ordított rám Ali bácsi, amitől megrettentem, de persze nem haragudtam rá, mérhetetlen dühében nem tudta magát kontrollálni.

– Elment, Ali bácsi – szólaltam meg alig hallható hangon.

– Hogyhogy elment? Hova? És mikor jön vissza? – záporoztak rám az öreg kérdései. Kicsit haragudtam Ismailra, amiért rám hagyta a magyarázkodást hirtelen eltűnésével kapcsolatban.

– Isztambulba utazott.

– Mégis mi a fenéért ment oda? Ez a gyerek, ez a gyerek! Beren! Hallod ezt? Az úrnak most támadt kedve Isztambulba kirándulni – mondta haragosan.

– Hát, ha dolga van! – jegyezte meg Beren néni. Nem bírtam már tovább ezt a civódást.

– Cc – csettintettem a nyelvemmel feléjük –, Hayrettin úr munkát ajánlott neki Isztambulban. Ezért kellett elmennie.

Beren néni és a férje nem tudták feldolgozni, hogy Ismail köszönés nélkül utazott el és bevallom, ez számomra is furcsa volt. Nem tehettem mást, el kellett fogadnom a tényt, hogy Ismail nincs velem és nem is lesz még egy jó darabig…

Naphosszat csak a földeket vizslattuk, hátha valakinek feltűnik valami gyanús, amin el lehet indulni, amiből megtudhatnánk végre, kinek a műve volt ez a borzalom.

– Hayrettin megöl minket, asszony – búslakodott Ali. – De az a minimum, hogy kiüldöz még Adanából is. Nem tudtuk megvédeni a tulipánokat. Nekünk már csak ez volt, asszony! Csak ezek a tulipánok! Végünk van.

Borzasztó rossz volt egész nap hallgatni Ali bácsi és Beren néni siránkozását. Az még a bolondnak is feltűnt, hogy a tulipánokat készakarva tették tönkre. Minden szálat egytől egyig eltiportak. Valaki vagy valakik így akartak bosszút állni Ismail szülein, vagy magán Ismailon…

***

Az elkövetkező újabb éjszaka szörnyűre sikeredett. Nem csak azért, mert ez volt a második éjszaka Ismail nélkül, hanem mert amikor sikerült elaludnom, rémséges álmok gyötörtek, amikor pedig ébren voltam, folyamatosan a tulipánkerten agyaltam. Sehogyan sem volt jó. És miután az ébren töltött órák száma jóval több volt az álomban töltött órák számánál, elhatároztam, hogy kimegyek a kertbe és ha mást nem is teszek, legalább bámulom a csillagos eget. A csillagok megnyugtattak valamelyest, de ahogy a hatalmas telihold fénye bevilágította a háborús csatamezőre emlékeztető elveszett tulipánföldet, újra könnyek szöktek a szemembe.

– Ezek a szegény kis ártatlan virágok nem ezt érdemelték. Akárki is tette, nagyon kegyetlennek kellett lennie – elmélkedtem magamban. A hátam mögül valami neszre lettem figyelmes. Nem mondom, hogy nem ijedtem meg, de uralkodtam magamon. Óvatosan hátranéztem és akkor megláttam Meleket, a hűséges kis kecskét, aki csendesen kérődzve figyelt engem.

– Melek – nyújtottam felé a kezem és a kecske elindult felém, hogy próbáljon vigasztalni. – Most mihez kezdek? – kérdeztem magamtól és persze Melektől. Én magam nem tudtam a választ, a kecske meg nyilván nem méltatott válaszra. De az volt a rideg valóság, hogy a munkám megszűnt. És nem csak az enyém, hanem az egész családé. Már pirkadt. Fáztam, el is álmosodtam, amire a nap lassan feltornázta magát a látóhatár végén, de addigra már nem volt értelme lefeküdni. Arra gondoltam, hogy valahogy értesítenem kell Ismailt. Tudnia kell róla, hogy mi történt itt. Talán haza is jönne. Talán közösen ki tudnánk találni valami megoldást erre az egészre. Feltápászkodtam, hogy bemenjek a házba. A hajnal csípős volt, teljesen átfagytam, ezért főztem egy forró teát. Amióta Ismail elment, a napok úgy teltek, mintha csak egyetlen végtelen hosszú nap lett volna. Megszűntek a nappalok és az éjszakák.

***

Hamar dél lett és Beren néni csak szótlanul főzött a konyhában, néha letörölte a könnyeit, néha csak a kecskéhez szólt egyszer-egyszer, mintha rám is haragudott volna, amiért nem szóltam azonnal, hogy Ismail elment. A leveses fazék az asztal közepére került, mellette vázában még ott virított az utolsó pár szál tulipán. Kínos csend volt a házban. Nem mertem, de nem is akartam megszólalni. A fejembe vettem, hogy megkeresem Ismailt.

– Allah verje meg! Allah verje meg! – rázta meg a csendet hirtelen Ali bácsi érces hangja, ahogy az ebédlőasztalhoz lépett. Abban a pillanatban megfogta a leveses tálat és kidobta az egészet az ablakon, aztán pedig utána küldte vázástól a tulipánokat is. Beren néni hangos zokogásba kezdett, én pedig kirohantam az udvarra, aztán visszaszaladtam a szobámba, hogy magamhoz vegyem a személyes dolgaimat, és szabályosan elmenekültem a házból. Eszemben nem volt tovább ottmaradni. Ali bácsi viselkedése megijesztett. Meg sem mertem kérdezni, hogy mi történt. Kitaláltam magamtól is. Hayrettin úr tudomására jutott, hogy az összes tulipán tönkrement és aztán… Teljesen nyilvánvaló volt, hogy tönkrementünk mi is és az is, hogy az úr ezt sosem bocsátja meg nekünk. Ismail, ha megtudja, vagy ha maga Hayrettin mondja el neki, minden bizonnyal ki is rúgja majd és akkor az ő munkája is odavész. Csak szaladtam, szaladtam ki a határra, hogy aztán felpattanjak az első buszra, ami elvisz Isztambulig. Alig vártam, hogy végre láthassam Ismailt. Igen, valahogy így képzeltem el… de ahogy lélekszakadva rohantam, egyenesen egy férfi karjaiba rohantam bele. Ennél rosszabb már nem is történhetett volna…

A karambol hatalmasra sikeredett, ahogy az adanai kis utcából az egyik nagyobb utcára fordultam ki, és mivel lendületben voltam, az ütközést nem lehetett elkerülni.

– Jaj, elnézést, kérem, ne haragudjon, nem figyeltem – nyúltam a kistáskámért, ami a férfi lába előtt hevert. Az ismeretlen férfi is nyúlt érte, de én gyorsabb voltam. Aztán a tekintetünk találkozott. Egy igen megnyerő külsejű, jómegjelenésű fiatalember állt velem szemben és én istenigazából nagyon kellemetlenül éreztem magam.

– Semmi baj. Nem ütötte meg magát? Elég erőteljesen nekem jött – mosolygott és ezzel zavarba is hozott.

– Nem, semmi komoly – hárítottam.

– Akkor jó – nyugtázta és hosszasan a szemembe nézett.

– Aylin Taşçıoğlu – nyújtottam a jobbom és illedelmesen bemutatkoztam. A férfi ahelyett, hogy viszonzásként rögtön mondta volna a saját nevét, kikerekedett szemekkel bámult rám. – Aylin?

– Igen – néztem zavartan.

– Az az Aylin, aki Ali bácsiéknál lakik?

Csak bólogattam.

– Ismail barátnője lenne hát?

– Igen, a menyasszonya – helyesbítettem, de még mindig nem értettem, hogy honnan ismer.

– Milyen véletlen.

– Micsoda? – szökött az egekbe a szemöldököm, mert tényleg nagyon furcsának találtam a helyzetet.

– Éppen magukhoz tartottam. Én, Hayrettin úr… szóval, az ő egyik embere vagyok és azért jöttem, hogy felmérjem, mekkora a kár.

Hirtelen a szám elé kaptam a kezem. Ez az ember itt mindenről tud – gondoltam.

– Szóval tud róla az úr… Az igazság az, hogy nagyon nagy. Gyakorlatilag egy szál nem sok, annyi sem maradt épen. Ali bácsiékat otthon találja. Nekem viszont sietnem kell, ha el akarom érni a buszt.

Fordultam is volna sarkon, de az ismeretlen idegen megfogta a karomat.

– Akkor én azt hiszem, teljesen szükségtelen is lenne odamennem. A kár jelentős, ahogy mondja. Nem izgatom fel Ali bácsit, majd Hayrettin úrral elrendezik a számlát. És maga hova siet ennyire?

– Isztambulba megyek, a vőlegényemhez.

– Jöjjön, elviszem. Én is Isztambulba megyek vissza.

***

Így kerültem aznap egy számomra addig teljesen ismeretlen ember autójába… Tulajdonképpen saját magam is meglepődtem a viselkedésemen. Be merészeltem ülni egy idegen férfi kocsijába. Bele sem gondoltam, hogy mi lenne akkor, ha elrabolna, vagy Allah ne adja, megerőszakolna… Abban sem lehettem biztos, hogy igazat mond nekem és valóban Hayrettin úr egyik embere. És ha így is van, miért küldte Hayrettin pont ezt a férfit ide és miért nem ő maga jött, hogy a saját szemével győződjön meg róla, hogy mekkora kár keletkezett.

– Cemil Oya a nevem – szólalt meg a kínos csend kellős közepén. – Ha jól emlékszem, még nem mutatkoztam be.

– Jól emlékszik – sandítottam oldalra, és közben szemügyre vettem a férfi jobb profilját és kezét. Vonzó férfi volt, de az én szemem csakis Ismailt látta, és a szívemben csakis Ismail fért meg. Ő volt az egyetlen, akit a szívembe engedtem már nagyon hosszú ideje. Tiszta és erős volt a szerelmünk. Ismail soha, de soha nem bántott volna meg semmivel. Úgy bíztunk a másikban, mint ahogy egy kiskutya bízik a gazdájában. Feltétel nélkül.

Minden olyan gyorsan és váratlanul történt, hogy képtelenség lett volna rá felkészülni. Ismail hirtelen távozása, másnap pedig a tulipánföldek halála… Mintha csak valami átok szállt volna Adana egyik legbecsületesebben dolgozó családjára. Mintha egy egész összeesküvés-elmélet áldozatai lettünk volna mind.

Az út hosszú volt és javarészt csendben telt el. Én a tekintetemet rátapasztottam az oldalsó ablaküvegre és csak bámultam a mellettem elrohanó tájat. Sofőröm, úgy tűnt, tiszteletben tartotta hallgatásomat, mert elég sokáig hagyta, hadd legyek csak a gondolataimmal. Nem szerettem volna udvariatlannak tűnni, ezért felkészültem részéről egy-két kellemetlen kérdésre is, de Cemil úriemberként viselkedett és nem állt neki faggatni. Legalábbis egy darabig nem…

– Mihez kezd majd Isztambulban? – szegezte nekem egyszer csak a kérdést.

– Megkeresem a vőlegényemet.

– Miért hagyta itt magát?

Felém fordult és én éreztem tekintetét a bal arcomon, anélkül, hogy rá néztem volna. Így is égetett ez a szempár. Tolakodónak találtam, és egyre rosszabbul éreztem magam miatta.

– Mit képzel? Ez csak rám és Ismailra tartozik – gondoltam, de aztán inkább egy rövid válasszal elintéztem. – Munkát kapott Isztambulban.

– Magát miért nem vitte magával? Tudja, ha az én menyasszonyom lenne, én egész biztosan nem hagytam volna itt – mosolygott.

Bosszantott ez a szemtelen magabiztosság. Legszívesebben megkértem volna, hogy álljon meg, mert azonnal kiszállok, de aztán mégsem tettem. Ennél sokkal fontosabb volt nekem, hogy mihamarabb Ismailnál legyek és ezért inkább mindent kibírtam. – Jó, értem. Nem akar beszélgetni, rendben. Viszont most tankolunk egyet, mert kifogyóban az üzemanyag – mondta teljes nyugalommal és lekanyarodott a benzinkúthoz. Az autóban maradtam, ő pedig két pohár teával tért vissza. – Igya meg, már biztosan szomjas – mondta és a kezembe nyomta az egyiket. – Maga tudja, hogy pontosan mi történt a földeken? – kérdezte. Értetlenül néztem rá.

– Honnan tudnám? Hajnalban arra ébredtünk, hogy az éjszaka folyamán valakik tönkretettek mindent. Egy élet munkája veszett kárba. Meg is értem, hogy Ali bácsi majdnem eszét vesztette. El tudja képzelni, hogy mi munka volt ezekben a tulipán mezőkben? – fordultam felé. A férfi arcizma megrándult, mintha mondani akart volna valamit, de mégsem tette, inkább kiitta a teáját, majd újra elindultunk. – Kérdezhetek valamit? – Bólintott. – Milyen kapcsolatban van Hayrettin úrral?

– Hogy érti?

– Kedveli? Jaj, ne haragudjon, ez lehet, hogy túl merész kérdés.

– Akkor sorjában. Az egyik embere vagyok, mint ahogy már korábban mondtam önnek és igen, van, hogy kedvelem, de van, amikor egyszerűen ki nem állhatom – mosolyogta el magát és éreztem, hogy belevörösödtem a rövidke párbeszédbe.

– Akkor feltételezem, hogy ért a tulipánokhoz.

Cemil hirtelen fékezett egy nagyot, és megállt. Épp hogy csak fellökte az autó orrával az elénk kerülő szegény kiskutyát.

– Ó, Allahom! – pattant ki az autóból és én is azon nyomban kiszálltam. – Szerencsére nem esett baja az ijedtségen kívül – nyalábolta fel a kistestű kutyát. A kis állatka ugyan nagyon megijedt, de aztán hálásan simult hozzánk. – Fogja és hozza! Elvisszük magunkkal – mondta és a kezembe adta a jószágot.

Visszaültünk az autóba, ölembe ültettem a kutyust, ami elég hamar kényelembe helyezte magát és csakhamar el is aludt a lábamon.

– Nagyon hálás – mondtam könnyes szemekkel és az arcomhoz szorítottam kis fejét. – És nagyon aranyos is – simogattam megállás nélkül. Cemil mosolygott és átnyúlt, hogy megsimogassa az ölemben pihenő állatkát.

– Hol is tartottunk? – kérdezte.

– Ó, igen! Azt kérdeztem, hogy maga ért-e a tulipánokhoz?

– Nos, igen. Azt mondják, értek hozzájuk.

A szemeim kikerekedtek a kíváncsiságtól és várták a folytatást.

– Vagyis?

– Vagyis Isztambulban enyém a legnagyobb tulipánkertészet – mondta.

– Hogy mondta?

– Ahogy hallotta. Van egy kertészetem. Nem olyan nagy dolog ez, Aylin.

– És akkor Hayrettin úrnak is van egy ilyen kertészete?

– Hayrettin úr… nos, ő igazából… Nézze Aylin, nem teljesen mondtam önnek igazat az elején. Valójában nem én vagyok Hayrettin embere, hanem ő az én emberem – váltott komolyra.

Úgy éreztem, hogy megállt bennem az ütő. Így derült ki számomra, hogy nem is Hayrettin a főnök, vagyis ők is mindannyian, Ali bácsi, Beren néni, Ismail… mind-mind Cemilnek dolgoztak. De ha ez igaz, akkor Ismail most sem Hayrettinnek fog dolgozni, hanem magának, Cemilnek…

– Hazudott nekem – jegyeztem meg pikírten.

– Igazából semmin sem változtat, hogy én ki vagyok valójában. Hogy van-e kertészetem, vagy nincs. Kedvelem-e Hayrettint, vagy sem.

– Már hogyne változtatna? Ezek után hogyan bízhatnék magában, ha már a legelején hazudott nekem? Álljon meg azonnal, ki akarok szállni! – kiabáltam. Cemil lehúzódott az út szélére, fékezett, majd megállt. Átnyúlt a combom fölött, és kinyitotta az ajtót.

– Tessék! – mondta egészen komolyan. – Szálljon ki! Isztambul innen mindössze pár száz kilométer. Ha belehúz, pár nap alatt oda is érhet. Viszont csúnya vihar közeledik és ha kiszáll, azzal is számoljon, hogy bőrig fog ázni!

Hátradöntöttem a fejem a fejtámlának és hosszasan kifújtam a levegőt magam elé.

– Akkor mi legyen? Marad?

– Maradok – mondtam egészen halkan, beletörődve a helyzetembe. Mégsem viselkedhettem úgy, mintha én tennék szívességet azzal, hogy beültem a kocsijába. Itt arról volt szó, hogy ő tett nekem szívességet.

– Ne haragudjon rám – mondta kicsit később. – Tudja, az én helyzetem Hayrettinnel eléggé speciális.

– Értem. Vagyis nem igazán értem és kérem, hogy inkább kíméljen is meg az újabb hazugságoktól. És különben is, jobb, ha nem köti az orromra, úgysem rám tartozik, hogy mennyire speciális önök között a viszony – folytattam a sértődött hangvételt és még jól meg is nyomtam a „speciális” szót. Ismailon járt az agyam, hogy ő vajon tisztában van-e azzal, hogy pontosan kinek is fog dolgozni? – Ccc, kétlem – mondtam ki hangosan gondolatomat, és erre Cemil rám nézett.

– Nem bízik bennem, igaz? – mondta kimért hangon, amitől a hideg futkározott a hátamon, mert úgy éreztem, hogy a vesémbe lát. Akkor egy hatalmas égzengés kíséretében ömleni kezdett az eső. Pillanatokon belül sötétség vett minket körül az autóban és a viharos szél is egészen felerősödött. Gallyakat röpített a magasba és egyet-kettőt nekicsapott az autó szélvédőjének is. Akaratlanul is összehúztam magam. A levegő is egészen lehűlt. Cemil levette a zakóját és átnyújtotta nekem.

– Ezt vegye a hátára, hideg van.

Elvettem a kezéből a zakót, a vállamra terítettem és éreztem, ahogy egy idegen férfi idegen illata szétárad az orromban.

– Szóval, milyen kapcsolat van ön és Hayrettin úr között, elárulja? – próbálkoztam újra szelíden.

– Nem adja fel, igaz? – mosolyodott el. – Hayrettin, az apósom – jött a kurta válasz és én hirtelen olyan ostobának éreztem magam és nem is akartam tovább faggatózni. A vihar lassan alább hagyott és Cemil újra beindította a motort, hogy folytassuk az utat Isztambul felé.

ISMAIL

Isztambul, Kiz Kulesi kávézó

– Ismail úr, a taxi lent várja – szólt bele a telefonba a recepciós kisasszony, amikor álmosan felvettem a kagylót. Kidörzsöltem a maradék álmot a szememből és kisétáltam a fürdőszobába, hogy a hideg víztől minél hamarabb magamhoz térjek. A szobainason egy pazar kinézetű öltöny állt, előtte egy gondosan kiglancolt fekete bőrcipő. Hamar megértettem a játékszabályokat, amelyekkel Hayrettin elég világosan adta a tudtomra, hogy mit kell tennem. Azt ugyan egyáltalán nem értettem, ahhoz miért ragaszkodik, hogy vegyem feleségül a lányát, de azt reméltem ma mindenre fény derül és ha Hayrettintől nem is kapok választ a kérdéseimre, talán a lánya, ez a Lale nevű, beavat majd a részletekbe. Egyszerűen a végére akartam járni ennek a képtelen helyzetnek. Lezuhanyoztam, megborotválkoztam és felvettem a rám szabott és külön nekem kikészített elegáns ruhadarabokat. Büszkén néztem bele a tükörbe, de akkor hirtelen elszégyelltem magam. Itt tetszelgek magamnak a tükörben, mint valami páva, Aylin pedig… ki tudja, Aylin hol van és mit csinál. Szomorkodik miattam, csak úgy, ahogy a szüleim is. Nincs ez így rendben. És azért is szégyelltem magam, hogy Aylinnak nem volt erőm elmondani a teljes igazságot. Nem avattam őt be Hayrettin őrültségébe, hogy feleségül kell vennem a lányát, mert ez egy teljes képtelenség. Még én magam sem hittem el az öreg szavait, hogyan mondhattam volna el akkor Aylinnak? Aylinnak… életem szerelmének. Milyen nehéz lehet most neki még így is, enélkül, hogy ezt tudná.

Hayrettin tehát nem hagyott más választást. Addig mesterkedett, míg összehozott egy randit a lányával. És, bár én korábban csak Cansu-t ismertem, valamennyire azért csak kíváncsi voltam Lale-re és főleg arra, hogy ő is támogatja-e az apja őrültségét. Az végképp nem volt világos, hogy miért volt ilyen vérremenően fontos Hayrettinnek, hogy feleségül vegyem Lale-t és még az üzleti tortájából is kanyarítson nekem egy hatalmas szeletet… de bíztam benne, hogy magától Lale-től választ kapok a kérdésemre.

A taxi egyenesen Üsküdarba vitt, ahol már várt rám egy kishajó. Felszálltam hát a Boszporuszon ringatózó sétahajóra, ami mintha csak az én érkezésemre várt volna, azonnal el is indult a Kiz Kulesi felé.

Ezt a piciny szigetet nagyon szerettem. Gyerekkorom esti sétái jutottak eszembe, amikor apámékkal Isztambulban töltöttük a nyári szabadságunkat. A tavaszi tulipánelvirágzás után mindig jött a megérdemelt pihenő és mivel a Boszporusz nagyon vonzott minket, nem kevésbé Isztambul nyüzsgése, az adanai nyugalom után, ide jöttünk el feltöltődni, kicsit magunkba szívni a hatalmas szívként dobogó város lüktető pezsgését. Esténként a Kiz Kulesi körüli fátyolos fények misztikusan lengték körül a kis szűz tornyot, amitől valóban olyan szűziesnek hatott. Gyöngyházfénye a túlsó partról is tündökölt. A legenda, ami pedig e kis torony köré épült, akárhányszor is hallgattam meg, mindig kellemesen borzongató érzéseket keltett a mellkasomban. Ilyenkor mindig büszkeséggel töltött el, hogy török vagyok.

A hajóút igazán rövid volt és amint kikötöttünk, egy jól öltözött úr lépett oda hozzám, hogy a tudtomra adja, Lale asszony fent vár rám a kávézóban. Juszuf – mert, hogy így hívták a nemes kísérőmet – illedelmesen felkísért Lale asztaláig, majd alig észrevehető fejbiccentéssel nyugtázta Lale felé, hogy teljesítette a feladatát.

A nő szép volt, sokkal szebb, mint a húga, Cansu. Ez első pillantásra is feltűnt, de igyekeztem nem zavarba jönni, pedig a nehézkesen induló beszélgetés már önmagában is elég zavarba ejtő volt. Egyelőre csak álltam az asztala mellett, mint egy kisdiák a tanári katedra mellett, amikor felelni hívták ki.

– Foglaljon helyet – mutatott a vele szemben lévő székre, és finoman elmosolyodott. Ez a mosoly valóban finomnak tűnt, semmi tolakodás, semmi erőszak nem volt leolvasható Lale ajkáról, szemeiről és egész arcáról. Inkább visszafogottságot láttam egész megjelenésében, ami megnyugtatóan hatott rám, és tompította a fájdalmat a gyomromban. Leültem vele szemben.

– Ismail Yazar vagyok – emelkedtem fel a székemről, de Lale nem nyújtotta a kezét, így visszaültem. Idegességemben meglazítottam a nyakkendőmet, mert úgy éreztem, hogy menten megfulladok.

– Tudom, ki maga – nyugtázta hidegen és a táskájával kezdett babrálni, ami az asztalon pihent. Úgy tűnt, ő idegesebb még nálam is. Az elején jól titkolta, de reszketett a keze, ahogy a táskához ért, és az ajka is megremegett. Jó megfigyelő voltam, nem kerülte el semmi a figyelmemet. Csendben vártam, hogy mit mond majd. Eszem ágában sem volt, hogy megkönnyítsem a dolgát, hiszen már a legelején belém fojtotta a szót a bemutatkozásnál. Lale kínlódott, és egyre kínosabban kezdtem magam érezni, mert egy szót sem szólt. Úgy éreztem kötelességem őt kimenteni.

– A neve, Lale… biztosan az édesapja adta önnek ezt a szép nevet. Miről is nevezhette volna el, ha nem a tulipánról… – próbáltam oldani a hangulatot.

Lale egy pillanatra felnézett, bele a szemembe, sötétzöld lángok lobogtak benne, ami akármit is jelenthetett, de akkor ott, semmi jóra nem gondoltam. – Ne haragudjon, azt hittem, hogy… – visszakoztam.

– Dehogy. Miért is haragudnék? Így volt, ahogy mondta – mosolyodott el halványan, de továbbra sem szólt, nem akart a lényegre térni, pedig kettőnk közül valószínűleg ő volt az, aki többet tudott erről a lehetetlen históriáról.

– A tulipánok, tudja, a legérzékenyebb és legkecsesebb virágok a földön. A csodálatosan szép szirmai úgy védik a kis bibét, mint ahogy egy kecses balett-táncost ölel körül a tüllszoknyája – mondtam, de aztán elharaptam a következő mondat elejét, mert Lale idegesen az alsó ajkába harapott és megmarkolta az asztalon a kistáskáját.

– Nézze, Ismail, hallgathatom én itt a tulipánokról az előadását napestig, de elárulná végre, hogy miért kellett idejönnöm? Mit akar nekem mondani? – kérdezte mindezt olyan gyermeki őszinteséggel a szemeiben, hogy ha álltam volna, a lábaim gyökeret vertek volna a talajba, így csak azt éreztem, hogy belesüllyedek a székbe, amin ülök, és menten meghasad alattam a föld.