Jill Mansell

NE MONDD,
HOGY VÉGE

Budapest, 2022

A mű eredeti címe:

Jill Mansell: Should I Tell You?

Copyright © 2021 by Jill Mansell

Fordította: Hoppán Eszter

Magyar kiadás © 2022 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Takács Kriszta

Nyomdai előkészítés és tördelés: Formula Stúdió

Borítóillusztráció: © Giovanna Giuliano

Borító: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5685-82-8 (epub)

ISBN 978-615-5685-83-5 (mobi)

Sue Gregsonnak

„Azt akarom, hogy imádjanak!”

Szeretettel, mint mindig, Marknak

xxx

1. fejezet

Az aprítás, szeletelés és kockázás volt Lachlan kedvenc foglalatossága. Szerette, amikor a kés villogó pengéje elmosódott a sebességtől; próbált gyorsabb lenni, és megdönteni a saját rekordját.

Mindig is jobban akart mindent csinálni, jobb akart lenni… És sikerrel járhatott volna, ha abban a pillanatban az éttermi telefon meg nem szólal.

Lachlan felvette:

– McCarthy’s étterem!

– Szia! – mondta egy hang, amit nem ismert fel azonnal. – Hagytam három üzenetet a mobilodon, de nem hívtál vissza, ezért gondoltam, hogy inkább ezt a számot próbálom meg. És tessék!

Ez leszűkítette a kört.

– Szia, Nell. Elnézést, de alig állok a lábamon, annyi dolgom volt. Mit akartál?

– Nos, nem mondanék nemet, ha jönne a herceg, és le akarna venni a lábamról! Oké, addig is, amíg a herceg ideér: emlékszel, még márciusban, amikor elvittél a barátod, Amber ólomüveg stúdiójába, és megvettem azt a napfogót? Hát, véletlenül eltörtem, ezért arra gondoltam, hogy esetleg csinálna-e még egyet, mert annyira szerettem.

– Biztos vagyok benne, hogy csinálna. Megkérdezheted akár őt magát is – felelte Lachlan. – Ott a szám a honlapján.

– Tudom, de nem jutott eszembe a stúdió neve.

– Amber Glass Studio.

– Köszi, hívom. Amúgy hogy vagy? Ezer éve nem láttalak!

Ez nem volt véletlen. Nell lelkesedése kimerítő volt. Múltkori rövid kiruccanásuk közben is végig kitartóan azon dolgozott, hogy a kirándulás végére igazi pár legyenek.

– Sok a dolgom – füllentette Lachlan, miközben folytatta a főzés előkészületeit.

– De hétfőnként nem dolgozol. Arra gondoltam, akkor talán odamehetnék, és találkozhatnánk.

– Nem is tudom. Lehet, hogy más programom lesz.

– Lachlan, én nem azt kérem, hogy vegyél feleségül. Csak arra gondoltam, hogy kellemes lenne.

Lachlan abbahagyta a hagyma aprítását. Nem nagyon szokott nemet mondani. És tényleg kellemes lehetne…

Ping.

Fölemelte a mobilját, és Amber üzenete villant fel a képernyőn:

Úton vagyok.

Az éttermi telefonba azt mondta:

– Figyelj, meglátom, hogy alakul a következő néhány nap. És majd hívlak.

– Csak aztán el ne felejtsd – válaszolta Nell, a hangjában némi éllel.

– Hívd fel Ambert az üveg miatt. Biztos vagyok benne, hogy csinál neked egy másikat.

– Ó, igazából nem érdekel. Csak ürügy volt, hogy beszéljek veled. – Nell kitörő őszinteséggel tette hozzá: – Az elsőt is csak azért vettem meg, hogy jobban bevágódjak nálad.

Lachlan nevetett.

– Sikerült.

– De nem eléggé ahhoz, hogy újra találkozni akarj velem – duzzogott a lány.

Csorba esett a büszkeségén.

– Nézd, én… Bocs, de van valakim. Rosszul érezném magam, ha ilyet csinálnék a háta mögött.

– Rendben, értem. Ne aggódj. Talán egyszer majd benézek hozzád.

– Jó volt veled beszélgetni.

– Ezt csak úgy mondod. Viszlát, Lachlan.

A hívás véget ért. Lachlan magában elmosolyodott, apró kockákra vágta a krumplit, és arra gondolt, mennyire lenyűgözte volna most Ambert, ha ezt hallotta volna.

Talán ez azt jelentheti, hogy végre kezd jobb ember lenni.

A következő krumpliért nyúlt, és a falon lévő órára pillantott. Amber hamarosan itt lesz.

*

Amber édesanyja mindig is azt vallotta, hogy bárki, akibe szorult egy kis természetes ösztön, képes látatlanban kirúzsozni magát. Ez egy olyan készség, amelyet érdemes csiszolni, mondogatta. Még azon a napon is, amikor meghalt a hospice házban, a teste talán megadta magát, de a rúzsa tökéletes volt.

A barna hajú nő, aki ott állt Amber előtt, láthatóan inkább nem kockáztatott. Megállt a McCarthy’s étterem bejáratánál, belepillantott egy kis tükörbe, és csücsörítve rúzsozta ki magát.

Amber ahelyett, hogy megpróbált volna elmenni mellette, megállt a napsütötte járdán, és szórakozottan megcsodálta a nő nagyvárosi, fekete ceruzaszoknyáját. Nem sok ilyet lehetett látni idelent, Lanrockban, Cornwall déli partvidékén.

A friss vörös réteg felhordása után a nő lesimította a haját, és kigombolt még egy gombot a blúzán, mielőtt kinyitotta az ajtót, és eltűnt odabent.

Fél órával később, az étterem egyik csendes sarkában ülve, nyitott laptoppal maga előtt Amber éppen befejezte a színes üveg tükörkeret tervezését, amin dolgozott, és elkezdte hallgatni a három asztallal arrébb zajló beszélgetést Lachlan és a rúzsos nő közt, aki nyilvánvalóan újságíró volt.

– Tehát a karrierje szempontjából sok mindent elért. – A nő bizalmaskodva hajolt közelebb. – És a magánéletben?

Az ebédidő már véget ért, de Lachlanen még mindig a fehér séfruhája volt. A vizesüvegéért nyúlt, és így válaszolt:

– A magánéletem… rendben van, köszönöm. De pillanatnyilag nem ez az első számú prioritásom. Hanem ez a hely.

– Ez teljesen érthető. De egyáltalán nincs is barátnője? Milyen kár!

Helyben vagyunk.

Amber még az étterem túlsó végében is megborzongott, mert az újságírónő hirtelen flörtölő üzemmódba váltott, és felcsillanó tekintettel vette szemügyre Lachlant, hogy próbálja felmérni annak az esélyét, hogy esetleg tetszik a férfinak.

– Nincs barátnőm – mondta Lachlan. – De attól még jól megvagyok.

– Ebben biztos vagyok – forgatta a nő mosolyogva az üres borospohár szárát.

A mobiltelefonja, ami az asztalon hevert kettejük között, most néhány másodperc szándékos csendet rögzített.

– Tulajdonképpen – pillantott az órájára Lachlan – mindjárt vissza kell mennem a konyhába.

– Tényleg? De hát csak hétkor nyit ki megint.

– Elő kell készülnöm. Sok más hellyel ellentétben mi nem csak előveszünk egy kis fagyasztott krumplit a mélyhűtőből, hogy aztán egy vödör olajban kisüssük.

– Hahahahaha. – A nő végigjártatta a nyelvét a felső ajkán. Láthatóan felizgatta a sültkrumpli-téma. – Úgy emlékszem, volt egy séf, aki nem örült túlságosan, amikor azt állította róla, hogy fagyasztott sült krumplit használ. Megkeresték már az ügyvédei?

– Természetesen nem – mondta Lachlan. – Mert igaz volt.

A nő összeesküvő hangnemre váltott.

– Arról is hallottam pletykákat, hogy visszautasította egy tévétársaság felkérését, hogy egy bizonyos jól ismert Michelin-csillagos séffel szerepeljen egy műsorban.

– Tényleg ezt hallotta?

– Ez is igaz?

– Meglehet – kortyolt bele a vízbe Lachlan.

– Miért utasítana vissza egy ilyen ajánlatot?

– Mert az a bizonyos ismert Michelin-csillagos séf egy faszkalap.

Ő el is ment a műsorba. A túlvégen Ambert erős kísértés fogta el, hogy finom köhintésekkel figyelmeztetést adjon le. Persze mi értelme lenne? Lachlan úgysem törődne vele; nem az erőssége, hogy magában tartsa, amit gondol.

Az újságírónő trillázva felkacagott.

– Nem mondhatom, hogy nem értek egyet! Gerry Walshra gondol, igaz?

– Elképzelhető. Nem kommentálom.

– És nem szeretne egy saját sorozatot a tévében?

– Ez nem arról szól, hogy mindenhol ott kell lennem. Inkább azt szeretném, hogy a vendégek azért jöjjenek ide, mert fantasztikus a konyha, nem pedig azért, mert láttak valami vacak műsorban – jelentette ki Lachlan. Ránézett az órájára. – Nézze, nagyon sajnálom, de dolgom van a konyhában.

– A legjobb akar lenni – mondta a nő.

– Természetesen. Remélem, úton is vagyok efelé.

– Csodálatos, hogy ennyire szenvedélyes abban, amit csinál.

– Nos, örülök, hogy így látja – felelte erre Lachlan.

Amber lehajtott fejjel nyomogatta a laptop billentyűit. Hallotta a hátratolt székek zaját, és sejtette, mi következik.

– Tulajdonképpen délután vissza akartam utazni Londonba, de most az jutott eszembe, hogy kár lett volna eljönni idáig, hogy aztán meg se kóstoljam a maga csodálatos főztjét. – A nő leplezetlenül végigmérte Lachlan alakját most, hogy már álltak. – Szeretnék asztalt foglalni estére…

Utána pedig megiszunk együtt néhány pohárkával, és elmondom, hogy maga milyen fantasztikus, aztán lekésem a vonatot, és kénytelen leszek az egész éjszakát magával tölteni.

Amber elfojtott egy mosolyt. Annyira lehetett tudni előre. De komolyan. Minden egyes alkalommal.

– Milyen kár – nézett a nőre sajnálkozva Lachlan. – Ha egy héttel ezelőtt szól, még tudtam volna tartani magának egy asztalt. De telt házunk van.

– Ó – hervadt le a nő mosolya. – És nincs semmilyen mód arra, hogy…?

– Sajnálom. De csodálatos, hogy találkozhattam önnel. Ha legközelebb erre jár, mindenképpen értesítsen.

– Úgy lesz. – A nő kikapcsolta a diktafon funkciót a mobilján. – Kérhetek egy közös fotót?

– Természetesen. Amber, lennél olyan kedves?

Amber ezt is előre tudta. Az újságírónő átadta a telefonját, és Amber lefényképezte őket, ahogy Lachlan átfogja a nő vállát napbarnított karjával. A nő izgatottan kipirultnak tűnt a képen, míg Lachlan… Nos, éppolyan lazán karizmatikus volt, mint mindig, sötét csillanású szemével, fényes, fekete hajával és megtévesztően angyali mosolyával.

Amikor a fényképek elkészültek, a nő halkan azt mormolta:

– És ő kicsoda?

Lachlan elvigyorodott.

– Amber? Ő… Mondjuk úgy, hogy közel állunk egymáshoz.

Lachlan ezt viccesnek találta. Amber megvárta, míg befejezik a puszilkodást és a búcsúzkodást.

Amikor az ajtó becsukódott, és kettesben maradtak, Amber így szólt:

– Abba kell hagynod, hogy engem használsz kifogásként. Utálom.

De leginkább azt szerette volna, ha nem pirul el tőle.

Lachlan elvigyorodott.

– Ettől olyan szórakoztató. Hogy vagy egyébként? Minden rendben?

– Nem is olyan vészes, azok után, hogy idehívtál, aztán egy órán át várattál.

– Sajnálom. Elfeledkeztem az interjúról.

– Az a nő nem csak egy vacsorára hajtott.

– Én is tudom. Viszont nem mentem bele. Nem vagy büszke rám?

– De, nagyon büszke vagyok. Határozottan fejlődsz. Jól csináltad – felelte Amber.

Lachlan az előző évben lefeküdt egy újságírónővel, aki megsértődött, amikor Lachlan soha többet nem hívta fel utána, és nyomtatásban állt bosszút. Nem volt szép történet.

– Mit gondolsz, hogy ment az interjú?

Mintha valaha is komolyan vett volna bármit is, amit a lány mondott.

– Nem kellett volna faszkalapnak nevezned Walshot.

– Én… nem is mondtam ki a nevét.

– De mindannyian tudjuk, kiről beszéltél.

Lachlan széttárta a karját.

– Mert mindannyian tudjuk, hogy egy faszkalap.

– Arrogánsnak tűntél tőle.

– Arrogáns dolog, ha tudom, hogy jobb szakács vagyok, mint valaki más? Mert jobb vagyok nála – jelentette ki Lachlan. – És… kevésbé vagyok faszkalap.

– Ráadásul szerény is vagy.

A sötét szempár megrebbent.

– Inkább úgy fogalmaznék, hogy őszinte.

– Mondhatsz bármit – pattant az egyik székre a bárpultnál Amber. – De leginkább azt mondd meg, hogy miért kellett idejönnöm.

Lachlan beletúrt a hajába, és hátrasimította napbarnított homlokából.

– Teddyről van szó.

– Mi van vele? – Ha valami szörnyűség történt volna, Lachlan azzal kezdte volna. – Jól van, nem?

– Nos, rendben van… és jól érzi magát. De azért valami… valami mégis zavar.

– Miféle valami?

Amber el sem tudta képzelni, miről lehet szó. Teddy éppen Görögország partjainál hajózott, egy huszonnégy napos körutazás felén alig túl. Három éve, hogy a felesége, May meghalt, és most végre sikerült rávenni, hogy elmenjen nyaralni. Mindannyian biztatták, hogy a tengerjáró hajók barátságos helyek, ahol fel vannak készülve a magányos utasok igényeire.

– Nem tudnám élvezni. – Teddy hajthatatlan volt, amikor Amber először átadta neki a fényes, csábító prospektust. – Mi abban a szórakozás, egyedül utazni?

Amber azonban nem adta fel, online véleményeket mutatott neki, elmagyarázta, hogy vannak napi összejövetelek az egyedül utazók számára, nagy, közös asztalok a vacsoránál, szervezett kirándulások a partra, és annyi társaság, amennyit éppen akar.

Ám amikor végre sikerült meggyőzni, persze fennállt a lehetőség, hogy az egész szörnyen rosszul fog elsülni. Szerencsére nem így történt. Két nappal azután, hogy Teddy elindult Southamptonból, Amber telefonja megcsörrent, és a következő húsz percre le kellett mondania a munkáról, hogy meghallgassa, ahogy Teddy az egekig magasztalja a hajókázás örömeit. Az új barátaival volt, egy pohár ital mellett ültek egy napsütötte kikötői bárban, és épp indultak közösen felfedezni La Coruña szépségeit.

– Emlékszel, mennyire jó érzés, amikor kiderül, hogy mégiscsak te tudod jobban? – mesélte boldogan. – Nos, igazad volt.

– Nekem mindig igazam van. – Amber megkönnyebbülése óriási volt. – Mostanra már tudhatnád.

– Az étel fantasztikus, mindenki olyan barátságos, és nincs is jobb a világon, mint a fedélzeten ülni egy koktéllal, és nézni, ahogy a nap lebukik a tenger felett.

– Jó ég, te épp koktélozol?

Teddy egész életében afféle egypoharas ember volt.

– Nem hiszed el, mi? De hát olyan csodásak! Apró esernyők vannak bennük, és még alkoholos ízük sincs.

Amber nevetett.

– Melyik a kedvenced?

– Nos, itt a hajón úgy hívják, hogy „Fun on the Beach”, de a való világban ennél sokkal pikánsabb neve van. Nem mondom meg, mi az.

Amber szívében szinte túlcsordult a szeretet a legkedvesebb férfi iránt, akit valaha ismert; hiába volt már huszonkilenc éves, de Teddy még mindig meg akarta óvni a „Sex on the Beach” név említésétől.

– Nem hiszed el – folytatta Teddy –, de a csoportunkból alig néhányan vagyunk, akik még sosem voltunk hajóúton. A többiek megőrülnek érte, és mennek, amikor csak lehet. Most már én is értem, hogy miért!

– Ez remek – felelte Amber. – Akkor máris foglalod a következőt?

– Van itt a hajón is egy utazási iroda – válaszolta Teddy. – Biztos, hogy foglalok.

Ez a telefonhívás két hete történt. A fedélzeten szerzett baráti társaság kitartott, és a fotók, amelyeket küldött, arról árulkodtak, hogy az idő előrehaladtával egyre barnább és egyre boldogabb.

– Mondd már – sürgette most Amber Lachlant.

Lachlan a telefonján keresgélt.

– Várj, rossz a térerő…

– Halló! Ez most én vagyok – dörmögte Amber. – Ezzel szoktad lerázni a lányokat, amikor panaszkodnak, hogy miért nem hívtad őket.

– Csak légy türelmes. Rendben, értem. – Fölemelte a fejét, és Amberre nézett. – Emlékszel, amikor az iskolában annyira odavoltál Lee Cope-ért, és mindig próbáltad bevonni a beszélgetésekbe?

– Hogy mi?

– Például ha valaki azt mondaná, hogy a kedvenc színe a zöld, te azt mondanád rá, hogy a te kedvenc színed meg a lila, és micsoda véletlen, a lila Lee kedvence is.

– Én nem mondtam semmi ilyesmit! – méltatlankodott Amber: Lee a fantáziabarátja volt az általánosban, ráadásul a fekete volt a kedvenc színe.

– Oké, csak átfogalmaztam, de a lényeg, hogy a megszállottja voltál, és csak róla beszéltél. Állandóan.

Amber utánaszámolt.

– Várj csak, te ott se voltál, addigra már elmentél.

– Ez igaz, de hallottam. Raffaele azt mesélte, nagyon vicces volt, és fogadásokat kötöttek arra, hogy hányszor említed meg csak úgy véletlenül a nevét.

Naná, hogy Raffaele volt az. Ezek ketten mindig imádták őt ugratni.

– Na jó – mondta Amber. – De még mindig nem árultad el, miért hívtál ide.

– Ezt nézd – azzal Lachlan átnyújtotta neki a mobilját.

Amber kissé csalódott volt. Rápillantott Teddy és új baráti köre fotójára, mely a tengerjáró hajón készült. Körülbelül húszan gyűltek össze a legfelső fedélzeten naplementekor, és mosolyogva emelték poharaikat a fotós felé.

– Ezt már láttam. A múlt héten küldte.

– Felhívtam ma reggel, amíg Míkonoszon tartózkodtak. Jót beszélgettünk. Láthatóan még mindig remekül érzi magát.

– És?

– És az első öt percben háromszor említett meg valakit, csak úgy mellékesen.

– Ó! – Ambernek végre leesett a tantusz. Kezdett érdekessé válni a sztori. Ráközelített a fotóra. – Ezek közül valamelyik nő? Melyik? Gyerünk már, mondd meg!

– Miből gondolod, hogy nő? – kérdezte Lachlan.

Amber felkapta a fejét.

– Micsoda?

– Csak vicceltem. Ha látnád, milyen arcot vágsz!

Figyelmét ismét a kijelzőn látható vidám csoportra irányította, és sorra végignézte az összes lehetséges jelöltet, amíg meg nem állapodott egy mosolygó, barackszínű ruhát és színben hozzá illő sálat viselő nőnél. Pufók arca, édes mosolya és csinos, rövid barna haja volt.

– Értem. – Megdöntötte a kijelzőt, hogy Lachlan is lássa. – Kicsit még hasonlít is Mayre. Éppen tökéletes!

Körülbelül egy éve próbálták finoman rávenni Teddyt, hogy legalább vegye fontolóra a továbblépés gondolatát, de Teddyt egyáltalán nem érdekelte a dolog. May volt élete nagy szerelme, magyarázta: mit szólna, ha tudná, hogy egy másik nővel jár? És amikor Amber erre azt felelte, hogy May biztosan azt szeretné, ha újra boldog lenne, Teddy megrázta a fejét, elhessegetve az ötletet.

– Jól vagyok én így, kedvesem. Ha nem kaphatom vissza Mayt, nem érdekel, hogy újra boldog legyek.

Most azonban lehetett drukkolni a lehetőségnek, hogy talán mégis megtörténhet.

A gondolat, hogy Teddyt észrevétlenül behálózza a szerelem, és meglepetésszerűen elkapja, szinte könnyekig meghatotta Ambert, mert ha valaki megérdemli a boldogságot, akkor az ő.

De persze azért nem sírta el magát. Ez túl magas labda lett volna Lachlannek, hogy csúfolja.

– Tökéletesen néz ki, nem? – kérdezte a férfi. – Pont jó Tednek. Csak éppen nem ő az.

– Ó.

– Tudom.

– Hogyhogy nem ő? Annyira nyilvánvalóan ő illik hozzá a legjobban. – Amber visszarántotta a telefont, és még egyszer ránézett. – Ez a… szemüveges lenne?

– Nem.

– A virágos kardigános?

– Hideg.

– Akkor mutasd meg.

Lachlan megmutatta. Amber megnézte, aztán megnézte még egyszer, majd vádló pillantást vetett Lachlanre, mert ez csakis egy újabb vicc lehet.

Lachlan, mintha csak olvasott volna a gondolataiban, megrázta a fejét.

– Komolyan mondom. A neve Olga.

2. fejezet

Olga. Amber ráközelített, és alaposan szemügyre vette a részleteket. Olga haja olyan volt, mint egy csillogó, szőke vízesés, baloldalt egy drágaköves fésűvel felfogva, jobboldalt pedig leomolva a derekáig. Magas volt, és a magasságát ezüst tűsarkú hangsúlyozta még inkább. A ruhája mélyen dekoltált, testhezálló és élénkbíbor színű. Ránézésre a negyvenes évei elején járhatott. Feltűnően vonzó jelenségnek tűnt gondosan sminkelt arcával és kacér mosolyával.

A csapat elég vegyes volt életkori szempontból, és bár talán nem Olga volt a legfiatalabb, de ő volt az egyetlen, aki úgy öltözött, mintha a Super Bowl félidei koncertjének fellépője lenne.

Amber felnézett, és megkérdezte:

– Biztos vagy benne, hogy ő?

Válaszul Lachlan az ujjával jelezte, hogy görgessen a következő képre. Ezúttal együtt ültek egy csillogó bárban, egymás mellett két magas bárszéken, és egymás felé dőlve, vidáman pózoltak a képhez.

– Amikor harmadszor is megemlítette, megkérdeztem, ki az az Olga – folytatta Lachlan. – És onnantól nem volt megállás, megkaptam az egész sztorit.

Ezen a képen Amber közelről láthatta, hogy Olgának csaknem világító zöld szeme van sűrű műszempillával, valamint szakszerűen kontúrozott arccsontja és párnás szája, amelyet ajakceruzával és bíbor rúzzsal emelt ki. A körmeit háromféle árnyalatú géllakk és tarka kristályok serege díszítette.

– Azt akartuk, hogy jól érezze magát – mondta Amber. – Talán éppen ez kell neki, egy ártalmatlan nyaralós barátság. Csak egymás mellett ülnek a hajó bárjában. Nem kell, hogy ez bármit is jelentsen… bármi többet.

– Szentpétervárott nőtt fel. Tízéves korában meghaltak a szülei, és a nagynénjéhez meg a nagybátyjához került, akik verték. Alkoholisták voltak, nem adtak neki enni; elszökött tőlük, és az utcán élt, amíg valaki be nem fogadta… De keményen tanult, és napi húsz órát dolgozott, most pedig Readingben él, és egy szépségszalonban dolgozik. – Lachlan elhallgatott. – Teddy azt is megemlítette, hogy nagyon szeretné látni a norvég fjordokat, ezért azon gondolkodik, hogy lefoglalja az utat, és együtt mennek.

– Istenem, tényleg?

Ez az egész kissé hirtelen jött.

– Lehet, hogy csak túl sokat képzelek bele. Nagyon remélem, hogy így van. De mi van, ha a nőnek hátsó szándékai vannak? – morfondírozott Lachlan. – Szerintem hívd fel Tedet. Fecseréssz el vele egy kicsit, hátha neked is megemlíti. Szerintem szóba fog kerülni. Nekem úgy tűnt, teljesen fel van dobva. Mielőtt letette a telefont, azt mondta, alig várja, hogy találkozzunk vele, amikor hazaérnek.

Amber kifújta a levegőt. Nem csak arról volt szó, hogy Teddy valószínűleg több mint húsz évvel idősebb Olgánál. A megjelenésüket tekintve sem tűntek éppen összeillőnek.

– Azt hiszed, azért tapadt rá a nő, mert ki akarja használni?

– Remélem, nem – felelte Lachlan. – De el kell ismerned, hogy fennáll ez a lehetőség. Gondolj csak bele: az a nő beszélt vele, hallotta az élettörténetét, látja, hogy milyen ember. Biztosan mutatott neki képeket a nagy házáról, és elmondta, hogy nyugdíjba ment, eladta a cégét. Ne feledd, rengeteg pénzhez jutott vele. És azok a nők, akik erre utaznak, értik a dolgukat. Rengetegszer láttam, amikor Londonban dolgoztam. Ezek a nők szakemberek, és az olyan férfiaknak, mint Teddy, nincs esélyük velük szemben.

Volt abban valami, amit mondott. Teddy egész életében keményen dolgozott, és az évek során rendkívül sikeres nyomdaipari üzletet épített fel, amely több száz dolgozót foglalkoztatott. Nyugdíjasként nem mutogatta a pénzét, de kétségkívül igen jómódúnak számított. Belegondolni is rossz volt abba, hogy valaki esetleg megkopasztja, és újra összetöri a szívét.

– Ezt meg is mondtad neki? – kérdezte Amber.

– Még nem. És nem is akarom. De azt hiszem, legalább figyelmeztetnünk kellene.

– Én képtelen vagyok erre. Lehet, hogy tévedünk, Olga egy rendes nő, és ez az egész dolog teljesen ártatlan.

– Lehet. – Lachlan egy ideig hallgatott. – Reméljük, neked lesz igazad.

– És ha tévedek, az egész az én hibám lesz?

Végül is ő volt az, aki rávette Teddyt, hogy foglalja le a körutat.

– Persze hogy a tiéd – bökte meg játékosan Lachlan. – Ne vágj már olyan bűntudatos arcot. Jártál ma a házban?

– Még nem. Majd most.

Lachlan eltűnt a konyhában, és egy kis szatyor péksüteménnyel tért vissza.

– Tessék, ezt vidd el. Én meg felhívom Teddyt.

Lachlan indult dolgozni, készülnie kellett az esti műszakra.

Amber nekieredt a szűk, kanyargós utcáknak, kezében a zacskó tegnapi péksütivel, ami azt jelentette, hogy az étteremben már nem lehetett felszolgálni, ezért kapták meg a madarak Teddy kertjében. Persze igazából semmi baj nem volt velük; így is nagyon finomak voltak. A zacskót kinyitva kiválasztott egy ovális, szárított paradicsommal és napraforgómaggal megrakott focacciát. Magától csak olcsó szeletelt fehér kenyeret hozott volna a madaraknak, ő sosem sütött semmit, de szerencséjére – és a madarak szerencséjére – Lachlan megtette.

És milyen jól csinálta. Mennyei kenyereket sütött. Amber letépett egy darabot, jobbra fordult, a meredek lépcső felé.

Percekkel később elérte a Wood Lane-t, és megállt, hogy egy kicsit kiszuszogja magát Teddy háza előtt. A 19-es szám egy nagy, oromzatos viktoriánus épület volt hatalmas kerttel. A nyugati oldali ablakokon visszatükröződött a délutáni nap. Mint mindig, Ambernek most is eszébe jutott az első alkalom, amikor meglátta ezt a helyet…

Tizennégy éves volt, és rettegett attól, hogy mit tartogat számára a jövő. Az előző évben az anyja éppen elhagyta az utolsó boldogtalan kapcsolatát, és úgy döntött, hogy ideje eltávolodni egy kicsit Milton Keynestől. Plymouthban kötöttek ki, egy csendes, eldugott kis utcában, ahol minden lakó meglehetősen magának való volt. Amivel nem is volt semmi gond, mindaddig, amíg az anyja meg nem betegedett, és senki nem volt a közelben, aki segített és támaszt nyújtott volna.

Az orvosok végül megállapították, hogy rákról van szó, de remélhetőleg lassan halad majd előre. Szörnyű hír volt, és a sebészek meg akarták műteni, hogy a lehető legtöbbet eltávolítsák a daganatból, ami még ijesztőbb volt. A szociális munkás elmagyarázta Ambernek, hogy amíg az édesanyja kórházban van, és megműtik, ő nem maradhat egyedül a lakásban, és nem volt barát vagy rokon, aki felajánlotta volna, hogy befogadja.

Az anyja miatti aggódás traumája közepette azon vette észre magát, hogy Plymouthból a jóval kisebb tengerparti városba, a cornwalli Lanrockba kerül, csaknem harminc kilométerrel arrébb.

A szociális munkás megnyugtatta, hogy Penhaligonék csodálatos emberek, akik évek óta nevelnek mindenféle korú gyermeket, de ez nem akadályozta meg Ambert abban, hogy mérhetetlenül szorongjon, és ideges legyen, mint egy sarokba szorított macska. Eleve zavart és rémült volt, ráadásul olvasott egy rakás könyvet és látott egy csomó tévéműsort arról, hogy nem minden nevelőszülő olyan jó, mint amilyennek mutatni szeretné magát.

És ami ezeket a Penhaligonékat illeti – nos, még csak szóba sem fog állni velük. Ha megpróbálnák kényszeríteni, egyszerűen elmenekül, vissza Plymouthba, esetleg Milton Keynesbe, aztán elbújik valahol, amíg az anyja ki nem jön a kórházból.

Mire megálltak ideiglenes új otthona előtt, már egész testében remegett, és csak azt várta, hogy kiugorjon a kocsiból, és a legközelebbi bokorba hányjon.

Végül az élénkpiros bejárati ajtó kinyílt, és egy középkorú házaspár sietett lefelé az ösvényen, hogy üdvözölje őket. Amber megdermedt, és hátrált egy lépést.

– Ó, édesem, minden rendben lesz – kiáltotta az asszony. – Tudom, hogy halálra izgulod magad. Mi csak vigyázni fogunk rád, amíg anyukád talpra nem áll. Én May vagyok, ő pedig Teddy, és nagyon örülünk, hogy itt vagy!

Az asszony feléje nyújtotta a kezét. És Amber, aki szóba sem akart állni ezekkel a vadidegenekkel, nemhogy fizikai kontaktusba kerülni, azon kapta magát, hogy előrelép May üdvözlő karjaiba, és kitörnek belőle a régen esedékes záporozó könnyek.

A megkönnyebbülés, párosulva azzal a ténnyel, hogy élete egyik legrosszabb napja néhány másodpercen belül jobbra fordult, kitörölhetetlenül belevéste a jelenetet az elméjébe. May és Teddy magukkal ragadták, bevonzották a saját életükbe, és gondoskodtak arról, hogy Amber szeretetben és biztonságban éljen mellettük.

Most, ahogy átvágott a kocsibehajtón arrafelé, ahol az ösvény megkerülte a házat a hátsó kert felé, Amber a szomszédos épületre pillantott. Annak a tizenöt évvel ezelőtti napnak egy másik maradandó emléke késő délután született, amikor kint volt felfedezni a kertet, és a szomszéd öregember a tiszafasövényét nyírta. Az öreg egy hosszú pillanatig rámeredt, aztán elfordult, és azt motyogta:

– Te jó ég, már megint egy.

Ekkor történt, hogy Raffaele hirtelen megjelent mellette, és jó hangosan azt mondta:

– Ne törődj vele, ő lesz az idei év legnagyobb vesztese.

– Vigyázz a szádra, fiú – szűkült össze az öreg szeme.

– Én csak elmondtam neki, milyen ember maga. – Amikor az öreg végül eldöcögött, Raffaele így folytatta: – Mogorva vénember, ne törődj vele.

Amber megfordult, és képes volt mosolyogni is, mert jó volt, hogy valaki melléállt.

– Kösz. Mindig ilyen?

– Nagyjából – vont vállat Raffaele. – Főleg ha az ember a sövényen át csigákat hord át a kertjébe.

– Milyen gyakran fordul ez elő?

– Ahányszor csak találunk belőlük.

– Mióta vagy itt? – mérte végig Amber a fiú szűk, fehér pólóját és bő farmerét, melyet a néhány órával korábbi iskolai fűnyírásból származó zöld fűszálak tarkítottak.

– Hogy én? Majdnem két éve.

Két éve.

– Olyan rég? Az igen.

Szerette volna tudni, hogy miért, de nem akart tapintatlan lenni.

– Tudom – vigyorgott rá Raffaele. – Szerencsém volt.

Amber kinyitotta a zacskót, és megvizsgálta a tartalmát. Öt zsemle maradt: négy a madaraknak és egy neki. Leült a padra a berkenyefa árnyékában, kezdte széttépkedni a zsemléket, és a száraz fűre dobálta. A madarak már készenlétben várták, izgatottan gyülekeztek a kerítés tetején. Úgy kellett csinálni, hogy a kicsik, a vörösbegyek és a verebek férjenek hozzá először a morzsákhoz, elhessegetve a magasban köröző huligán sirályokat.

Ez egy olyan szertartás volt, amelyet May és Teddy húsz éve kezdett el, és azóta is megmaradt. Mindennap kijöttek ide, leültek a kedvenc padjukra egy vagy több gyerek kíséretében, akiket boldog otthonukba fogadtak.

– Nem, hagyd abba! – intett meg az ujjával Amber egy szarkát, amelyik zuhanórepülésben csapott le a gyepre, rövid időre szétrebbentve a vörösbegyeket és a verebeket.

Tapsolt egyet, mire a szarka elrepült egy darab teljes kiőrlésű áfonyás zsömlével a csőrében, és az apró madarak másodperceken belül visszatértek. May névvel és karakterrel ruházta fel őket, történeteket talált ki a kalandjaikról, és tanította a kisebb gyerekeket az osztozás fontosságára. Manapság már nem volt nevük a madaraknak, de amíg Teddy távol volt a körútján, Amber lassacskán megismerte a törzsvendégeket. Egy kék cinegepár, amelyik az eresz alatt fészkelt, lerepült, hogy csatlakozzon a többiekhez. Amber látta, ahogy egy veréb bajtársiasan félreugrik, hogy helyet csináljon nekik.

Vajon a madaraknak vannak barátaik? Megismerik egymást, kapcsolatban maradnak, megmutatják egymásnak a kicsinyeiket, néha-néha összefutnak? Vajon az utódaik is barátok lesznek? Vitatkoznak, mosolyszünetet tartanak, majd újra kibékülnek?

Amber előhúzta a zizegő telefont a farmerzsebéből.

– Hol vagy? – kérdezte Raffaele. – Itt vagyok nálad, és sehol senki.

– Teddy madarait etetem. Tűnj innen!

– Jól van, azért nem kell kiabálni.

– Nem neked mondtam, hanem a varjúnak – integetett a szabad kezével Amber a madarak felé. – Ne legyetek olyan mohók!

– Akkor ne mozdulj – mondta Raffaele. – Máris indulok.